ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 131/213/21
провадження № 51-4123км24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 22 липня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021025090000024, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя  АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 296 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Іллінецького районного суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 296 КК України і призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та 10 місяців.
Початок строку відбування покарання визначено рахувати з дня прибуття і постановки ОСОБА_7 на облік у виправному центрі.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
За обставин, детально наведених у судовому рішенні, ОСОБА_7 визнано винуватим в хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчинене групою осіб.
Суд установив, що 22 лютого 2021 року близько 3:00, ОСОБА_7 спільно з особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, перебуваючи біля магазину «Лідер» на вул. Горького, 2-А в смт. Дашів Гайсинського району Вінницької області, діючи умисно, у присутності сторонніх осіб, нехтуючи загальноприйнятими нормами поведінки та демонструючи зневагу до них, з мотивів явної неповаги до суспільства, грубо порушуючи громадський порядок, діючи з хуліганських спонукань, проявляючи особливу зухвалість, завдав численних ударів руками і ногами в різні частини тіла ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Унаслідок цього потерпілим було заподіяно легких тілесних ушкоджень.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 липня 2024 року вирок місцевого суду змінено в частині процесуальних витрат, виключено з мотивувальної та резолютивної частини вироку вказівку про стягнення з ОСОБА_7 на користь держави процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів в розмірі 314 гривень. В решті вирок залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.
Аргументуючи свої вимоги, зазначає, що судовий розгляд кримінального провадження проведено із порушенням положень ст. 337 КПК України, а висновки місцевого суду ґрунтуються на недопустимих доказах, які були отримані в ході дізнання кримінального проступку, а не під час досудового розслідування злочину, який було інкриміновано ОСОБА_7 .
Також сторона захисту не погоджується із кваліфікацією протиправних дій ОСОБА_7 , вважає, що стороною обвинувачення не доведено, що засуджений діяв спільно з іншою особою, із особливою зухвалістю, порушуючи громадський порядок та нехтуючи загально прийнятими нормами поведінки.
На переконання захисника, апеляційний суд безпідставно повторно не дослідив обставини цього кримінального провадження, не надав відповіді на усі доводи його апеляційної скарги, формально погодився із висновками місцевого суду та ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 просив задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах.
Прокурор ОСОБА_5 вважала подану касаційну скаргу необґрунтованою, просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
З огляду на наведені положення процесуального закону, неповнота судового розгляду та невірне, на думку касатора, встановлення фактичних обставин не може бути предметом перевірки Суду. Перевіряючи доводи, наведені у скарзі, касаційний суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами. 
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості  ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, перевірявся апеляційним судом, який не знайшов підстав для скасування обвинувального вироку.
Суди, оцінивши докази у справі як окремо так і в їх сукупності, дійшли переконливого висновку, що пред`явлене  ОСОБА_7 обвинувачення доведене, а його діям надано правильну юридичну оцінку.
При цьому суди обґрунтовано відхилили версію обвинуваченого, згідно з якою він завдав потерпілим  ОСОБА_8 та ОСОБА_9  умисне легке тілесне ушкодження, а не скоїв грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю.
Так, приймаючи рішення у справі, місцевий суд послався на показання самого обвинуваченого  ОСОБА_7 , який підтвердив факт побиття потерпілих, однак стверджував, що конфлікт стався через давню неприязнь із ОСОБА_9 .
Також, суд узяв до уваги показання: потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які розповіли як ОСОБА_7 та ще одна особа спочатку безпричинно чіплялися до них, а потім побили; свідка ОСОБА_10 , продавчиню із магазину «Лідер» біля якого сталася подія, яка підтвердила, що ОСОБА_7 та ще одна особа били потерпілих та не реагували на її зауваження і прохання припинити бійку.
Поміж зазначеного, місцевий суд послався й на ряд письмових доказів, зокрема:
- дані відеозапису з камер спостереження магазину «Лідер», на якому зафіксовано як ОСОБА_7 спільно із особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, б`ють потерпілих  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ;
- дані висновків експертів № 17 та № 18 від 23 лютого 2021 року, якими підтверджуються отримані потерпілими тілесні ушкодження.
З вироку вбачається, що суд належним чином обґрунтував, чому бере до уваги ці докази, та оцінив їх із дотриманням ст. 94 КПК України.
При цьому, місцевий суд вмотивовано вказав про те, що жодних належних та допустимих доказів, які б викликали сумніви у об`єктивності вищевказаних матеріалів стороною захисту не надано, а твердження про їх суперечливість є голослівними.
Таким чином, суд встановив, що 22 лютого 2021 року близько 3:00, перебуваючи у громадському місці,  ОСОБА_7 спільно із особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, побили потерпілих  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Протягом судового розгляду сторона захисту наполягала на тому, що у діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 296 КК України, і його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 125 КК України, скільки обвинувачений бив  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з мотивів особистої неприязні, яка сформувалася задовго до події цього кримінального правопорушення.
Місцевий суд, з огляду на досліджені письмові матеріали, критично оцінив таку версію, оскільки будь-яких даних на підтвердження існування конфлікту між обвинуваченим та потерпілими у минулому, матеріали справи не містять.
Також суд врахував характер дій винного, який усвідомлюючи, що потерпілі не чинять опору і намагаються втекти, тобто уникнути побиття, прагнув самоутвердитись за рахунок їх приниження та наносив удари руками і ногами протягом 20 хвилин.
Верховний Суд погоджується із такими висновками.
Зі змісту ст. 296 КК України вбачається, що хуліганство - це умисне порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.
Отже, при кваліфікації хуліганства, суди, перш за все, мають звернути увагу на те, що безпосереднім об`єктом хуліганства є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також морально-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття. Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.
За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо. 
Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.
Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання протиставити себе оточуючим, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.
Таким чином, для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК України обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства (постанова Великої Палати від 03 липня 2019 року у справі №288/1158/16-к).
Крім того, за усталеною судовою практикою дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом. При цьому за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, фактичною підставою кваліфікації кримінального правопорушення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296 КК України, стали об`єктивні дані (обставини), досліджені в судовому засіданні й зазначені у вироку. Під час юридичної оцінки цих даних були з`ясовані: природа взаємин, які склалися між засудженим та потерпілими; причина виникнення діяння; місце вчинення протиправних дій, обстановка та обставини, за яких відбувався перебіг посягання; характер та динаміка дій ОСОБА_7 , характер наслідків та причинний зв`язок між ними та діями останнього.
У цьому кримінальному провадженні обстановка й обставини подій, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки поведінки засудженого свідчать про свідоме бажання ОСОБА_7 саме порушити громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, а не вчинити злочин проти особи з особистих мотивів.
З огляду на таке, доводи касаційної скарги захисника про відсутність в діях засудженого ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, є необґрунтованими.
Що стосується доводів сторони захисту про те, що висновок суду ґрунтується на недопустимих доказах, які були зібрані під час дізнання, а не досудового слідства цього кримінального правопорушення, то такі є неспроможними з наступних підстав.
Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Положеннями ст. 298-1 КПК України визначено, що процесуальними джерелами доказів у кримінальному провадженні про кримінальні проступки, крім визначених ст. 84 цього Кодексу, також є пояснення осіб, результати медичного освідування, висновок спеціаліста, показання технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
При цьому, наведені у ст. 298-1 КПК України процесуальні джерела доказів не можуть бути використані у кримінальному провадженні щодо злочину, окрім як на підставі ухвали слідчого судді, яка постановляється за клопотанням прокурора.
Аналіз вказаної правової норми дає підстави стверджувати, що положення ч. 2 наведеної статті стосуються саме тих процесуальних джерел доказів, які за загальним правилом визначені для кримінальних проваджень про кримінальні проступки, тобто - пояснень осіб, результатів медичного освідування, висновку спеціаліста, показань технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, і не стосуються процесуальних джерел доказів, визначених у ст. 84 КПК України. Така позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 09 вересня 2024 року (справа № 484/2504/21), 07 листопада 2024 року (справа № 401/2378/21).
З матеріалів цього кримінального провадження вбачається, що воно було розпочато за заявою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про їх побиття і отримало первинну кваліфікацію за ч. 1 ст. 296 КК України.
В ході дізнання уповноваженим органом було отримано ряд доказів, зокрема висновки експертиз про ступіть тяжкості отриманих потерпілими тілесних ушкоджень і вилучено відеозапис із камер спостереження магазину.
Далі, постановами від 26 лютого 2021 року змінено правову кваліфікація кримінального правопорушення з ч. 1 ст. 296 КК України на ч. 2 ст. 296 КК України та доручено проведення розслідування злочину у формі досудового слідства.
Сторона захисту вважає, що зібрані докази під час дізнання, тобто до 26 лютого 2021 року, є недопустимими, оскільки в матеріалах провадження відсутня ухвала слідчого судді із дозволом на їх використання для доведення вини у скоєнні ОСОБА_7 злочину.
Однак, оскільки висновки судово-медичних експертиз та вилучений відеозапис є джерелами доказів згідно із загальними правилами за приписами ст. 84 КПК України, а не специфічними для кримінального провадження про кримінальні проступки, то їх легалізація для провадження щодо злочину за правилами ст. 298-1 КПК України не потрібна.
Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення відповідно до вимог ст. 404 КПК України, перевірив висновки місцевого суду, розглянув усі доводи апеляційної скарги захисника й навів переконливі мотиви для їх спростування та підстави, з яких залишив скаргу без задоволення.
Також суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив твердження сторони захисту про розгляд справи із порушенням меж висунутого обвинувачення.
Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
В ході вивчення матеріалів кримінального провадження Судом встановлено, що місцевий суд розглянув справу із дотриманням наведеної вимоги процесуального закону.
Твердження сторони захисту про те, що після виділення із цього кримінального провадження в окреме провадження матеріалів щодо іншої особи, яка спільно із ОСОБА_7 обвинувачувалася у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, суд не міг продовжити розгляд, є безпідставними.
Так, ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 05 липня 2023 року кримінальне провадженняза обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України виділено в окреме провадження і зупинено до розшуку обвинуваченого. Крім цього, прийнято рішення про продовження розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні цього ж кримінального правопорушення.
Сторона захисту наполягала на тому, що через указане процесуальне рішення місцевий суд не міг розглядати обвинувальний акт у тій самій редакції, оскільки змінилися фактичні обставини цього кримінального провадження.
Однак, така вимога захисника не узгоджується із приписами КПК України.
Більше того, відповідно до ст. 338 КПК України зміна прокурором обвинувачення в суді можлива лише з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.
У цій справі наведених правових підстав встановлено не було.
Таким чином, доводи касаційної скарги сторони захисту про допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального та неправильне застосування кримінального законів свого підтвердження не знайшли.
Призначене  ОСОБА_7 покарання є співмірним характеру вчинених протиправних дій, тяжкості скоєного правопорушення, даним про особу винного та відповідає принципам справедливості й індивідуалізації.
Враховуючи вищевикладене, підстави для задоволення касаційної скарги сторони захисту відсутні.
Керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 22 липня 2024 щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_12                                   ОСОБА_2                               ОСОБА_3