Справа № 168/421/23 	Головуючий у 1 інстанції: Малюта А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/17/25  	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
01 вересня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Шевчук Л. Я.,
суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,
секретар с/з Трикош Н. І.,
з участю:
прокурора – Рішка А. В.,
представника відповідача – Карпука А. С.,
представника третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Державного спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Ліси України» – Багацького Є. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Державне спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Ліси України», до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки, за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_1 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 21 вересня 2023 року,
В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року керівник Ковельської окружної прокуратури звернувся в суд із зазначеним позовом, який обґрунтував тим, що земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0205 площею 2,0 га належить до земель лісового фонду. 
Головне управління Держгеокадастру у Волинській області своїм наказом № 3-2015/15-16-СГ від 24 травня 2016 року затвердив проект землеустрою та передав у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 0725082200:02:000:0205 площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства. В період з 01 липня 2016 року і до 07 жовтня 2021 року зазначена земельна ділянка перебувала у приватній власності ОСОБА_2 . 
В подальшому зазначена земельна ділянка була відчужена в користь відповідачки у цій справі ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки НРО 033323 від 07 жовтня 2021 року.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0205 площею 2,0 га з 07 жовтня 2021 року перебуває у приватній власності ОСОБА_1 .
Рішення про вилучення вказаної земельної ділянки із земель лісового фонду уповноваженим органом не приймалося. Зміна цільового призначення спірної земельної ділянки та передання земельної ділянки із державної у приватну власність відбулась з порушенням законодавства, оскільки відповідно до рішення № 13/2 від 18 серпня 2000 року «Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств» Волинської обласної ради надано дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, які знаходилися у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, державним лісгоспам Державного лісогосподарського об`єднання «Волиньліс». Згідно з додатком № 13 до зазначеного рішення Волинської обласної ради Кримненська сільська рада передала 408,4 га Державному об`єднанню «Волиньліс».
Відповідно до листа № 08-10/181-22 від 09 лютого 2022 року Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0205 площею 2,0 га згідно з матеріалами лісовпорядкування 2012 року знаходиться в межах лісогосподарського призначення у кварталі НОМЕР_1 виділ НОМЕР_2 Любохинівського лісництва, а тому позивач вважає, що земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0205 площею 2,0 га має бути витребувана із незаконного володіння відповідачки ОСОБА_1 в користь держави.
У позовній заяві також зазначено, що прокурором не пропущений строк позовної давності з урахуванням того, що органами, уповноваженими державною здійснювати функції у спірних правовідносинах, не вжито заходів щодо захисту інтересів держави, що свідчить про їх бездіяльність. На виконання вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» Ковельська окружна прокуратура своїм листом № 52-977ВИХ-23 від 13 березня 2023 року повідомила Волинську обласну державну адміністрацію про звернення до суду із зазначеним позовом в інтересах Волинської обласної державної адміністрації.
Покликаючись на зазначені обставини, прокурор просив суд витребувати у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 0725082200:02:000:0205 площею 2,0 га та стягнути з відповідача в користь Волинської обласної прокуратури 2 684 грн судових витрат.
Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 21 вересня 2023 року у цій справі позов задоволено.
Ухвалено витребувати у власність держави в особі Волинської обласної державної військової адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 0725082200:02:000:0205 площею 2,0 га, цільове призначення – для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна – 964049807250 вартістю 3 591,95 грн.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу керівник Ковельської окружної прокуратури зазначає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу відповідачки залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив скаргу задовольнити, прокурор, представник третьої особи апеляційну скаргу заперечили, просили скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з?явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомленні про час і місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу відповідачки слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без мін з таких підстав.
Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (стаття 1 ЗК України).
Положеннями статті 3 ЗК України передбачено, що земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.
У статті 19 ЗК України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, на землі лісогосподарського призначення.
Питання встановлення та зміни цільового призначення земельних ділянок визначено статтею 20 ЗК України.
Згідно з частинами 1, 2 статті 55 ЗК України до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісового фонду не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності (стаття 56 ЗК України).
Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям у яких строщено спеціальні підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом (стаття 57 ЗК України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 84 ЗК України у державній власності перебувають всі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Відповідно до пункту «ґ» частини 4 статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до статті 5 ЛК України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону (стаття 8 ЛК України).
Згідно з частиною 1 статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів. Ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом.
Повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування регламентовано статтею 122 ЗК України.
Статтею 149 ЗК України врегульовано порядок вилучення земельних ділянок із постійного користування.
Частина 6 статті 149 ЗК України (у редакції, чинній на момент передачі земельної ділянки з державної у комунальну власність) встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.
Згідно з частиною 9 статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, – ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», крім випадків, визначених частинами п`ятою-восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, могли вилучатися для суспільних і інших потреб лише за рішенням Кабінету Міністрів України.
Згідно з частинами 1, 2 статті 103 ЛК України спори з питань охорони, захисту, використання та відтворення лісів вирішуються в установленому порядку органами місцевого самоврядування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, судами. Виключно судом вирішуються спори з питань володіння, користування і розпоряджання лісами, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб.
У постанові Великої Палати Верховного Суду 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказано, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою. Тому Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності.
Такий висновок узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом у справі, що переглядається, встановлено, що рішенням Волинської обласної ради № 13/2 від 18 серпня 2000 року «Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств» надано дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, які знаходилися у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, державним лісгоспам державного лісогосподарського об?єднання «Волиньліс». Згідно з додатком № 13 рішення Волинської обласної ради Кримненська сільська рада передала Держоб?єднанню «Волиньліс» 408,4 га земель (т. 1, а. с. 43, 44).
Згідно з листом Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» від 09 лютого 2022 року земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0205 площею 2,0 га за матеріалами лісовпорядкування 2012 року знаходяться в межах лісогосподарського призначення у кварталі НОМЕР_1 виділ НОМЕР_2 Любохинівського лісництва.
Відповідно до плану лісонасаджень Любохинівського лісництва Державного підприємства «Старовижівське лісове господарство» лісовпорядкування 2004 року спірна земельна ділянка знаходилася в межах лісогосподарського призначення Любохинівського лісництва.
Крім того судом за матеріалами справи встановлено, що Головне управління Держгеокадастру у Волинській області від 24 травня 2016 року затвердило проект землеустрою та передало у приватну власність фізичної особи ОСОБА_2 спірну земельну ділянку площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, з 01 липня 2016 року до 07 жовтня 2021 року ця земельна ділянка перебувала у приватній власності ОСОБА_2 , який на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2021 року відчужив зазначену земельну ділянку в користь відповідачки у цій справі ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 30-36).
Проте Волинська обласна державна адміністрація, як розпорядник спірної земельної ділянки, не надавала згоду на передачу цієї земельної ділянки з державної власності у комунальну.
При цьому на час формування земельної ділянки, передачі у приватну власність та подальшого відчуження земельна ділянка перебувала у постійному користуванні відповідного державного підприємства і відноситься до земель лісового фонду.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року у цій справі клопотання відповідачки ОСОБА_1 про призначення судової експертизи задоволено, постановлено призначити земельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: Чи розташована земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0205 площею 2,0 га, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , в межах земель лісового фонду?
Відповідно до висновку судового експерта від 25 липня 2025 року встановити, чи знаходиться (розташована) зазначена земельна ділянка, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , в межах земель лісового фонду, не надається за можливе (т. 2, а. с. 19-26).
Разом з тим згідно з наданим прокурором висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, яка була проведена у кримінальному провадженні № 420230300000000038, судовим експертом зроблено висновок про те, що 8 земельних ділянок, в тому числі і земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0205, та землі лісогосподарського призначення – квартали 19 – 28 Любохинівського лісництва накладаються, площі накладання земельних ділянок не обраховувалися, оскільки плями накладання відповідають контурам об?єктів дослідження та не виступають за їх межі (т. 2, а. с. 40-56).
З врахуванням наведених обставин апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області спірну земельну ділянку незаконно вилучено із земель лісового фонду, змінено її цільове призначення на землі сільськогосподарського призначення та передано із державної власності в комунальну, і, як наслідок, земельну ділянку лісового фонду незаконно передано у приватну власність.
Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Статтею 388 ЦК України встановлено право власника на витребування майна від добросовісного набувача, зокрема у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором – також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина 3 статті 388 ЦК України).
Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини 1-3 статті 388 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18) підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 388 ЦК України є ефективним способом захисту права власності.
У справі, що переглядається в апеляційному порядку, установлено, що земельна ділянка лісового фонду вибула з державної власності поза волею власника – держави Україна, без дотримання передбаченої законом процедури вилучення у постійного користувача.
У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, держава, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, не погіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина 3 статті 13, частина 7 статті 41, частина 1 статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини 1 статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», заява № 19336/04).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування – передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) вказала, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону.
Повернення державі земельної ділянки лісового фонду, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки.
Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо повноважень прокурора на подання позову з огляду на наступне.
Приписи статті 131-1 Конституції України, статті 56 ЦПК України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наділяють прокурора повноваженнями на представництво в суді інтересів держави у виключних випадках, а саме: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
З врахуванням того, що Волинська обласна державна (військова) адміністрація, самостійно не реалізувала своє процесуальне право на подання позову, то у відповідності до положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статті 56 ЦПК України наявні всі підстави для підтвердження представництва прокурором інтересів держави в суді, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 за схожих обставин. Окрім того відповідно до абзацу 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» Ковельською окружною прокуратурою попередньо, до звернення до суду, повідомлено позивача про звернення із даним позовом до суду.
При наданні правової оцінки доведеності заявлених прокурором позовних вимог суд враховує таке.
Згідно з частинами 1-3 статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, виконавчу владу в областях, районах, районах Автономної Республіки Крим, у містах Києві та Севастополі здійснюють обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.
Пунктами 1, 2 частини 1 статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що місцева державна адміністрація розробляє та забезпечує виконання затверджених у встановленому законом порядку програм раціонального використання земель, лісів, підвищення родючості ґрунтів, що перебувають у державній власності; розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.
Згідно з частинами 1, 2, 5, 6 статті 149 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.
До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини 4 статті 84 ЗК України).
Отже, за змістом наведених положень закону вилучення спірної земельної ділянки з кадастровим номером 0725082200:02:000:0205 площею 2,0 га державної власності, що віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебувала у постійному користуванні Любохинівського лісництва державного підприємства «Старовижівське лісове господарство» в межах земель лісогосподарського призначення Любохинівського лісництва, і передання у приватну власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства належало до повноважень Волинської обласної державної (військової) адміністрації. 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 21 вересня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді