ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року	Львів	Справа № 300/794/25 пров. № А/857/17440/25	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в електронній формі в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Кафарський В.В.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

06 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), у якому просив: визнати протиправною відмову у звільненні з військової служби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок відсутності одного з парних органів; зобов`язати прийняти рішення про його звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснювати догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок відсутності одного з парних органів на підставі поданого ним рапорту.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходить військову службу на посаді інспектора прикордонної служби 2 категорії – водія другої групи інспекторів прикордонної служби першого відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказує, що 17.12.2024 ним подано рапорт по команді із відповідними документами про звільнення із військової служби на підставі абз. 12 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Однак, 21.01.2025 отримано відмову у реалізації поданого ним рапорту про звільнення з військової служби, мотивовану відсутністю документів щодо підтвердження необхідності здійснення догляду за дружиною з числа осіб з інвалідністю III групи. Вважає таке рішення відповідача та відмову у звільненні із військової служби за сімейними обставинами протиправним та таким, що порушує його права.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року    адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у звільнені з військової служби ОСОБА_1 , як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок відсутності одного з парних органів. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснювати догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок відсутності одного з парних органів на підставі поданого ним рапорту.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 , яка, згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 208962, є інвалідом з дитинства та з 12.01.2023 їй призначено ІІІ групу інвалідності. При цьому, інвалідність дружині позивача встановлена внаслідок відсутності одного з парних органів – нирки. Позивач до рапорту від 17.12.2024 долучив, окрім іншого, копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 06.10.2015, довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №20896, довідки (листа) №1072/1 від 18.09.2024, в якій зазначено про підставу встановлення інвалідності  та індивідуальної програми реабілітації інвалідів №123, довідки про склад сім`ї №341 від 05.12.2024. Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги встановлені обставини, суд першої інстанції вважав, що дружина позивача потребує догляду, як особа з інвалідністю ІІІ групи та яка встановлена внаслідок відсутності одного з парних органів – нирки, на переконання суду, позивач надав відповідачу разом із рапортом від 17.12.2024 необхідні документи для підтвердження необхідності в такому догляді. Відтак, враховуючи ту обставину, що дружина позивача є особою з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, у якої відсутній парний орган (нирка) та яка потребує догляду, у позивача наявні підстави для звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через сімейні обставини, передбачені абз. 12 п. 3 ч. 12 статті 26 цього Закону). Враховуючи встановлені обставини справи, з метою подальшого недопущення порушень прав позивача та ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд першої інстанції прийшов до висновку про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок відсутності одного з парних органів на підставі поданого ним рапорту.
Не погодившись з прийнятим рішенням, військова частина НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що після звернення позивача із рапортом про звільнення, йому було доведено, що відповідно до абз. 12 п. 3 ч. 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять службу за призовом під час мобілізації у період дії воєнного стану звільняються з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів. Вказує, що необхідність постійного догляду за особою з інвалідністю підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років. Наголошує, що у військової частини НОМЕР_1 відсутні підстави щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби за призовом під час мобілізації на підставі абз. 12 п. 3 ч. 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», оскільки позивач не довів належними та достатніми доказами наявність у нього підстав на звільнення з військової служби відповідно до вказаної норми, не надав доказів, що дружина потребує здійснення догляду.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходить військову службу на посаді інспектора прикордонної служби 2 категорії – водія другої групи інспекторів прикордонної служби першого відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_3 у військовій частині НОМЕР_2 .
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 06.10.2015, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (прізвище після державної реєстрації шлюбу – ОСОБА_4 ) зареєстровано шлюб (а.с. 27).
Згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 208962, ОСОБА_2 є інвалідом з дитинства та з 12.01.2023 їй призначено ІІІ групу інвалідності (а.с. 29).
Листом Івано-Франківського обласного бюро Медико-соціальної експертизи Івано-Франківської ОДА від 18.09.2024 №1072/1 підтверджено, що інвалідність дружині позивача встановлена у зв`язку із відсутністю одного з парних органів – нирки (а.с.19).
17.12.2024 ОСОБА_1 звернувся по команді з письмовим рапортом до начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно якого просив у зв`язку із сімейними обставинами (необхідність догляду за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів) звільнити його з військової служби відповідно до абз. 12 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 15). 
До вказаного рапорту позивачем додано документи на підтвердження права на звільнення з військової служби, зокрема належним чином завірені копії:
свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 06.10.2015 (а.с. 27);
заяви серії НТН №561788 (а.с. 21);
довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №208962 (а.с. 29);
індивідуальної програми реабілітації інвалідів №123 (а.с. 22);
довідки про склад сім`ї №341 від 05.12.2024 (а.с. 20);
довідки №1072/1 від 18.09.2024 (а.с. 19);
посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_4 від 29.12.2023 (а.с. 30);
військового квитка серія НОМЕР_5 від 18.09.2022 (а.с. 17-18).
За наслідками розгляду рапорту та доданих до нього документів, позивачу листом від 21.01.2025 №08.1/2209/25-Вх доведено інформацію про те, що за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 на засіданні атестаційної комісії прийнято рішення відмовити у звільненні з військової служби у зв`язку із ненаданням документів щодо підтвердження необхідності здійснювати догляд за дружиною з чиса осіб з інвалідністю ІІІ групи (а.с. 28).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 за № 2232-XII (надалі – Закон №2232-XII).
Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
За змістом частини 2 статті 1 Закону №2232-XII, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-XII).
Частиною 2 статті 2 Закону України №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України – у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства – у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232-XII).
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202, затвердженим Законом України від   24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено та наразі триває.
Таким чином, на час розгляду цієї справи у судах першої та апеляційної інстанцій  в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII.
Крім цього, відповідно до пункту 2 вже згаданого вище Указу Президента України від   24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від   12.05.2015 року №389-VIII (в редакції станом на час виникнення спірних відносин, надалі – Закон №389-VIII), воєнний стан – це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», комплектування ДПС України військовослужбовцями і проходження ними військової служби здійснюються на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Правові підстави звільнення під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період врегульовано пунктом 2 частини четвертої статті 26 Законом №2232-ХІІ.
Зокрема, підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);.
В свою чергу, абзацом 12 пункту 3 частини 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.
При цьому, з аналізу абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ слідує, що сполучник «або» поєднує дві підстави звільнення військовослужбовців за сімейними обставинами або через інші поважні причини, як: 1)   необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або 2)   наявність у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.
Тобто, в першій підставі визначено, що інвалідність дружини/чоловіка III групи обов`язково повинна бути встановлена внаслідок саме онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів.
У той же час, згідно другої підстави, інвалідність дружини/чоловіка ІІІ групи може бути встановлена внаслідок інших захворювань, не визначених у першій підставі, однак обов`язковою умовою є те, що така особа повинна мати одне із таких супутніх захворювань: онкологічне захворювання, психічний розлад, церебральний параліч або інші паралітичні синдроми.
Згідно частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі – Положення №1115/2009), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі   – громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі   – Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.
Відповідно до п. 279 Положення №1115/2009, військовослужбовець може бути звільнений за сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України. Звільнення військовослужбовців з цих підстав здійснюється згідно з письмовими документами, які підтверджують наявність у них відповідних сімейних обставин або інших поважних причин.
Пунктом 288 вказаного Положення передбачено, що у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення. У разі звільнення військовослужбовця з військової служби за рішенням командування за розпорядженням начальника органу Держприкордонслужби, в якому проходить службу військовослужбовець, кадровий підрозділ органу забезпечує підготовку подання про його звільнення. Форма та порядок подання про звільнення військовослужбовців з військової служби та перелік документів, які додаються до нього у випадках, передбачених абзацами першим і другим цього пункту, визначаються наказом Міністерства внутрішніх справ України.
Аналіз вищенаведених норм права дає можливість для висновку, що військовослужбовець має право на звільнення зі служби за наявності обґрунтованих підстав, передбачених підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», підтверджених відповідними доказами, подавши відповідний рапорт своєму командуванню.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Судом першої інстанції встановлено, що у рапорті від 17.12.2024 позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та клопотав про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю догляду за дружиною з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок відсутності одного з парних органів – нирки.
Надаючи оцінку доводам скаржника, що надані разом із рапортом про звільнення з військової служби документи не підтверджують його право на звільнення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Так, у межах спірних правовідносин слід дослідити питання необхідності догляду позивачем за його дружиною, яка є особою з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок відсутності одного з парних органів – нирки.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що згаданим вище Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 не визначено перелік документів, які необхідно подавати військовослужбовцям Держприкордонслужби України для звільнення з військової служби.
Водночас, порядок проходження військової служби військовослужбовцями Збройних Сил України регулюється Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, яким затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (надалі   – Положення №1153/2008).
Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, визначено перелік документів, які мають бути подані разом із рапортом для звільнення з військової служби.
Зокрема, Інструкцією визначено, що через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються, серед іншого, документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме: у разі необхідності здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів:
копія свідоцтва про шлюб;
один із документів, що підтверджує інвалідність дружини (чоловіка): довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, визначеною МОЗ, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики;
документ, що підтверджує наявність у дружини (чоловіка) захворювання та/або причину інвалідності.
Відповідно до Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» визначено, що особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Згідно з Конвенцією про права осіб з інвалідністю, яка ратифікована Законом №1767-VІ від   16.12.2009, Держави-учасниці цієї Конвенції, будучи переконаними в тому, що сім`я є природним і основним осередком суспільства та має право на захист з боку суспільства й держави та що особи з інвалідністю й члени їхніх сімей повинні отримувати необхідний захист і допомогу, які дають змогу сім`ям робити внесок у справу повного й рівного користування правами осіб з інвалідністю.
З огляду на викладене та беручи до уваги сутність статусу «особа з інвалідністю», колегія суддів  погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що потреба такої особи в догляді презюмується, і документ, який підтверджує інвалідність, одночасно є і доказом того, що власник цього документа потребує догляду.
Із матеріалів справи слідує, що позивач перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 , яка, згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 208962, є інвалідом з дитинства та з 12.01.2023 їй призначено ІІІ групу інвалідності (а.с. 29). При цьому, інвалідність дружині позивача встановлена внаслідок відсутності одного з парних органів – нирки.
Листом Івано-Франківського обласного бюро Медико-соціальної експертизи Івано-Франківської ОДА від 18.09.2024 №1072/1 підтверджено, що інвалідність дружині позивача встановлена у зв`язку із відсутністю одного з парних органів – нирки (а.с.19).
Позивач до рапорту від 17.12.2024 долучив, окрім іншого, копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 06.10.2015 (а.с. 27), довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №208962 (а.с. 29), довідки (листа) №1072/1 від 18.09.2024, в якій зазначено про підставу встановлення інвалідності (а.с.   19) та індивідуальної програми реабілітації інвалідів №123 (а.с. 22), довідки про склад сім`ї №341 від 05.12.2024 (а.с. 20).
Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги встановлені обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що дружина позивача потребує догляду, як особа з інвалідністю ІІІ групи та яка встановлена внаслідок відсутності одного з парних органів – нирки, при цьому, позивач надав відповідачу разом із рапортом від 17.12.2024 усі визначені законодавством документи для підтвердження необхідності в такому догляді.
Відтак, враховуючи, що дружина позивача є особою з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, у якої відсутній парний орган (нирка) та яка потребує догляду, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що у позивача наявні підстави для звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через сімейні обставини, передбачені абз. 12 п. 3 ч. 12 статті 26 цього Закону).
Як наслідок, у відповідача не було підстав для відмови у задоволенні рапорту позивача від 17.12.2024.
За таких обставин, протиправною є  відмова відповідача у звільнені з військової служби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок відсутності одного з парних органів.
Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права в даних правовідносинах, суд  апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду – тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Виходячи зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Водночас, суд апеляційної інстанції зауважує, що право військовослужбовця на звільнення з військової служби установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих ним документів з дотриманням певної процедури їх розгляду відповідними посадовими особами.
Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Зважаючи на пункт 3 частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Відповідно до пункту 4 частини першої 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.
Відповідно до частини 4 статті 245 даного Кодексу у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.
Враховуючи вищевикладене, а також встановлені обставини справи, застосовуючи механізм захисту порушеного права та його ефективного відновлення, керуючись повноваженнями, наданими частиною 2 статті 9, частинами 2, 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, та з метою подальшого недопущення порушень прав позивача та ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок відсутності одного з парних органів на підставі поданого ним рапорту.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 )  залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року  у справі № 300/794/25 – без змін.
Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар