ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 червня 2025 року
м. Київ
справа № 756/2606/24
провадження № 51-857 км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 , 
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
захисника (відеоконференція)                                    ОСОБА_6 ,
засудженого (відеоконференція)                               ОСОБА_7 ,  
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року щодо ОСОБА_7 в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за  № 12022100120000171 за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Апостолове Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Оболонського районного суду м. Києва від 05.01.2022 за ч. 1 ст. 309 КК України до 1 року обмеження волі, на підставі положень ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року  ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч.2 ст.307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна, окрім житла;  за ч.3 ст.307 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України  до покарання  виді позбавлення волі на строк 6 років і 1 місяць з конфіскацією майна, окрім житла; за ч.1 ст.263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі положень ст. 70 КК України  за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш сурового покарання більш суворим ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років і 1 місяць з конфіскацією майна, окрім житла.
Строк відбування покарання  ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту затримання, тобто з 09.03.2023.
Згідно з вироком  ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 17.09.2022 о 19:55, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Йорданська, 17-а, знайшов на землі пачку з-під сигарет, в якій знаходились 3 поліетиленові пакети з вологою частково збитою в грудки порошкоподібною речовиною білого кольору, що є психотропною речовиною, обіг якої обмежено, амфетаміном, загальною масою               0,778 г, яку він незаконно зберігав без мети збуту до виявлення та вилучення її у нього працівниками поліції у той же день о 20:00.
Крім того, ОСОБА_7 у невстановлені досудовим розслідуванням дату, час та місці незаконно придбав психотропну речовину, обіг якої обмежено, амфетамін, перевіз та незаконно зберігав з метою збуту за своїм місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , яку 25.01.2023 за адресою                    АДРЕСА_3 незаконно збув   ОСОБА_8 за                     4 000 грн, а саме збув зазначену речовину вагою 4,334 г, що є великим розміром. 
Також ОСОБА_7 у невстановлені досудовим розслідуванням дату, час та  місці, незаконно придбав у невстановленої досудовим розслідуванням особи психотропну речовину, обіг якої обмежено, амфетамін та особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, канабіс, які незаконно перевіз та незаконно зберігав з метою збуту за своїм місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 . 
09.03.2023 під час обшуку за місцем його проживання працівниками поліції були виявлені та вилучені особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, канабіс загальною масою в перерахунку на висушену речовину 18,74 г;  та психотропна речовина, обіг якої обмежено, амфетамін загальною масою 34, 90 г та 0, 544 г, що є особливо великим розміром.
Крім того, 09.03.2023 в період часу з 12:15 по 14:39 працівниками поліції під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , було виявлено та вилучено сім придатних до стрільби пістолетних патронів калібру 9 мм Р.А., які виготовленні саморобним способом по типу пістолетних патронів калібру 9 мм Р.А. шляхом спорядження гільзи холостого (шумового) патрону калібру 9 мм Р.А.К. промислового виробництва метальним снарядом, який виготовлений з металу сірого кольору діаметром 6,5 мм, з наступним переобжиманням дульця гільзи; чотири придатні до стрільби патрони, які є бойовими проміжними патронами калібру 5,45?39 мм, що споряджені кулями «ПС» зі сталевим осердям, які виготовлені промисловим способом, а також пістолет, який виготовлений шляхом переробки саморобним способом самозарядного пістолету «EKOL» моделі «P29 REV II» № НОМЕР_1 , калібру 9 мм Р.А., промислового способу виготовлення, які він зберігав без передбаченого законом дозволу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року вирок місцевого суду щодо  ОСОБА_7 було залишено без зміни. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду щодо  ОСОБА_7 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість й призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Зазначає, що апеляційний суд не надав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора про безпідставне застосування до  ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України, що призвело до м`якості призначеного покарання. 
Вказує, що суд апеляційної інстанції безпідставно погодився з судом першої інстанції про наявністьобставин, що пом`якшують покарання, й при цьому не мотивував, яким чином ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. 
Також апеляційний суд, залишаючи без зміни вирок суду першої інстанції, поза належною увагою залишив те, що засуджений вчинив злочини, які відносяться до тяжких та особливо тяжкого, а також те, що він раніше судимий за кримінальне правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, а, навпаки, через нетривалий час після засудження за ч. 1 ст.309 КК України знову вчинив кримінальні правопорушення у сфері обігу психотропних речовин, що безумовно свідчить про стійкість його протиправної поведінки та схильність до вчинення злочинів у цій сфері.
Стверджує, що апеляційним судом не наведено належного обґрунтування  застосування ним до ОСОБА_7 більш м`якого основного покарання, ніж передбачено законом, чим неправильно застосовано положення ст. 69 КК України, а саме застосовано закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню.
Вважає, що всупереч вимогам статей 370, 419 КПК України судом апеляційної інстанції не наведено переконливих мотивів ухваленого рішення, оскільки в ухвалі не вказано належних, достатніх мотивів та підстав рішення щодо призначення ОСОБА_7 покарання з застосуванням положень ст.69 КК України. 
Крім того прокурор вказує на необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 за епізодом незаконного придбання, зберігання з метою збуту небезпечного наркотичного засобу канабісу, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України№ 653 від 24.05.2024 «Про внесення змін до переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», яка набрала чинності з 16.08.2024, з таблиці ІI списку № 1 переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів виключено таку позицію: «Канабіс, смола канабісу, екстракти і настойки канабісу».
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримала касаційну скаргу. 
Захисник та засуджений заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора. 
Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Виходячи з приписів ст. 419 вказаного Кодексу, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Доводи прокурора про те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України              № 653 від 24.05.2024 «Про внесення змін до переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», яка набрала чинності з 16.08.2024, з таблиці ІI списку № 1 переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів виключено таку позицію: «Канабіс, смола канабісу, екстракти і настойки канабісу», а тому дії ОСОБА_7 за епізодом незаконного придбання, зберігання з метою збуту небезпечного наркотичного засобу канабісу підлягають перекваліфікації, є необґрунтованими.
Поняття «закон України про кримінальну відповідальність» визначається приписами КК, який для виконання завдання, визначеного в ч. 1 ст. 1 цього Кодексу, визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, які їх вчинили.
За приписами ч. 2 ст. 4 КК кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння, визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. 
Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. 
За частиною 1 ст. 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо державного регулювання обігу рослин роду коноплі (Cannabis) для використання у навчальних цілях, освітній, науковій та науково-технічній діяльності, виробництва наркотичних засобів, психотропних речовин та лікарських засобів з метою розширення доступу пацієнтів до необхідного лікування» від 21 грудня 2023  року  № 3528-IX рекомендовано Кабінету Міністрів України внести змінидо переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2000 року № 770.
На виконання вищезазначених вимог закону постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» від 24 травня 2024 року № 653, яка набрала чинності 16 серпня 2024 року, внесено зміни до переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2000 р. № 770, й у таблиці І у списку № 1 виключено таку позицію: «Канабіс, смола канабісу, екстракти і настойки канабісу», а у таблиці ІІ у списку № 1 назву викладено в такій редакції: «Список № 1 Наркотичні засоби та рослини, обіг яких обмежено» й доповнено позицією: «Канабіс, смола канабісу, екстракти і настойки канабісу».
Постанова Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» від 24 травня 2024 року № 653 є підзаконним нормативно-правовим актом, а не законом про внесення змін до цього Кодексу, та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення, а тому відповідно до вимог ч. 6 ст. 3 КК цією постановою не вносились зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність. 
Отже, внесення змін до переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів постановою Кабінету Міністрів України, не є змінами до закону України про кримінальну відповідальність, що виключає застосування положень             ст. 5 КК та ст. 58 Конституції України. 
Указане відповідає висновку щодо застосування норми права, сформульованому в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 лютого 2025 року (справа № 552/4770/19, провадження № 51-1524кмо24), відповідно до якого зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 24 травня 2024 року № 653 до Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2000 року                      № 770, не є змінами до закону України про кримінальну відповідальність і відповідно до положень ст. 5 КК та ст. 58 Конституції України не мають зворотної дії у часі. 
Стосовно доводів касаційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень ст. 69 КК України, що призвело до м'якості призначеного  ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає їх слушними.
Покарання як захід примусу застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, та полягає в передбаченому законом порядку позбавленні чи обмеженні прав і свобод засудженого. Тому при призначенні покарання суд повинен суворо дотримуватися засад призначення покарання, оскільки саме через них реалізуються принципи справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання (ст. 50 КК України).
Прояв індивідуалізації покарання полягає у призначенні винній особі конкретного виду і розміру міри державного примусу, який повинен бути співмірним характеру вчинених нею дій, їх небезпечності й даним про її особу, а також відповідати його ознакам і цілям, що сформульовані у ст. 50 КК України. Пропорційність покарання цим складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.
Підлягають також врахуванню такі об`єктивні та суб`єктивні чинники як, зокрема, цінність тих суспільних відносин, на які посягає винний, тяжкість наслідків (їх характер і обсяг), спосіб посягання, форма й ступінь вини, мотиви і цілі при вчиненні кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Покарання призначається за кримінальне правопорушення, однак застосовується до конкретної особи, тому врахування судом даних, які всебічно характеризують особу винного, також є гарантією призначення справедливого покарання й умовою досягнення мети, яка перед ним поставлена. Таке врахування припускає з`ясування судом і оцінку не лише тих властивостей, рис, якостей і особливостей особи винного, які пов`язані із вчиненим кримінальним правопорушенням, а й інших даних, які його всебічно характеризують.
Згідно з положеннями ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Відповідно до ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, зокрема,  застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження  ОСОБА_7 зокрема вчинив особливо тяжке кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 307 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з  конфіскацією майна.
Суд першої інстанції, призначаючи засудженому покарання, врахував суспільну небезпечність вчиненого діяння; дані про його особу, який раніше судимий, характеризується за місцем проживання посередньо, має на утриманні неповнолітніх дітей, на обліку у лікаря нарколога та у лікаря психіатра не перебуває; за відсутності обтяжуючих покарання обставин суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, співпрацю з органами досудового слідства.
Враховуючи ці обставини, суд на підставі положень ст. 69 КК України визнав можливим призначити ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 307 КК України основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції цього Закону, у виді позбавлення волі на строк 6 років і 1 місяць. 
Не погоджуючись з таким вироком суду через м`якість призначеного  ОСОБА_7  покарання та застосування положень ст. 69 КК України, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій на обґрунтування своєї позиції щодо незаконності вироку виклав конкретні доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 69 КК України, що призвело до м`якості призначеного покарання,  просив скасувати вирок місцевого суду й ухвалити новий вирок, яким призначити  ОСОБА_7 основнепокарання у виді позбавлення волі на строк 9 років і 1 місяць. 
Апеляційний суд відмовив у задоволенні апеляційної скарги прокурора і залишив вирок місцевого суду щодо  ОСОБА_7 без зміни.
Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги прокурора, суд погодився з призначеним засудженому розміром покарання, обмежившись перерахуванням обставин, які пом`якшують покарання; даних, які характеризують особу, й дійшовши висновку про необхідність залишення вироку місцевого суду без зміни. 
Однак з цим висновком апеляційного суду колегія суддів касаційного суду не погоджується з огляду на таке.
Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Колегія суддів зауважує, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі:               1) вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до положень частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; 2) вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. 
Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час вчинення кримінального правопорушення й іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.
При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити з системного тлумачення положень статей 66 та 69 КК України й тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів кримінального правопорушення, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.
Як убачається з вироку, місцевий суд при призначенні покарання лише перерахував обставини, що пом`якшують покарання, однак при застосуванні положень ст. 69 КК України, виходячи із загальних засад призначення покарання, не обґрунтував, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.
Також й апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги прокурора щодо безпідставності застосування положень ст. 69 КК України, цього не проаналізував.
Таким чином, висновки обох судів про можливість застосування до засудженого положень статті 69 КК України не відповідають загальним засадам призначення покарання, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. 
Крім того, як правильно вказав прокурор у касаційній скарзі, апеляційний суд, погоджуючись із вироком суду першої інстанції щодо застосування за ч. 3 ст. 307 КК України положень ст. 69 КК України, не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких. Поза належною увагою апеляційного суду залишилося й те, що вчинені злочини пов`язані з незаконним обігом наркотичних засобів та психотропних речовин, які засуджений зберігав з метою збуту, в тому числі в  особливо  великому  розмірі. 
На думку колегії суддів Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що  ОСОБА_7 , будучи раніше судимим за кримінальне правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів, через нетривалий час після засудження за ч.1 ст.309 КК України та звільнення його на підставі положень ст. 75 КК України, знову вчинив кримінальні правопорушення у сфері обігу психотропних речовин, а також незаконно зберігав без передбаченого законом дозволу вогнепальну зброю та бойові припаси.
Верховний Суд вважає висновок апеляційного суду щодо наявності підстав для застосування до  ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України  необґрунтованим, зробленим без урахування особливостей правозастосування вказаної норми матеріального права, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності рішення апеляційного суду вимогам статей 370, 419 КПК України.     
Ураховуючи викладене, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
При цьому суду потрібно врахувати, що за такого ж обсягу висунутого обвинувачення, аналогічних даних про особу обвинуваченого та  обставин, які пом`якшують та/чи обтяжують покарання, призначення  ОСОБА_7  покарання із застосуванням положень статті 69 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Крім цього,беручи до уваги, що ухвала апеляційного суду скасовується з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, й відповідно вирок суду першої інстанції стає таким, що не набрав законної сили, колегія суддів Верховного Суду вважає необхідним з метою запобігання ризику переховування ОСОБА_7 від суду, враховуючи особливості касаційного розгляду, передбачені главою 32 КПК України, обрати  ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Керуючись положеннями ст. ст. 412, 419, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнитичастково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року щодо  ОСОБА_7  скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Обрати обвинуваченому ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 28 серпня 2025 року включно.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                              ОСОБА_3