ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 липня 2025 року
м. Київ
справа № 462/7163/23
провадження 61-334св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд):головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач),
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Найда Ірена Андріївна 
на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 березня 
2024 року у складі судді Ліуша А. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., 
Крайник Н. П., Левика Я. А.,
у цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач)
до
відповідача ОСОБА_3 (далі - відповідачка)
третя особа - Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради (далі - третя особа)
пропозбавлення батьківських прав
особа, яка подала апеляційну скаргу -   ОСОБА_2 
ухвалив постанову про таке:
I. Вступ
1.           У вересні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки за участі третьої особи про позбавлення батьківських прав. 
2.           Відповідачка у заяві, в якій вона просила здійснювати розгляд справи без її участі, проти позбавлення її батьківських прав не заперечувала.
3.           Суд першої інстанції у позові відмовив, і його позицію підтримала апеляційна інстанція.
4.           Позивач та  ОСОБА_2  оскаржили рішення судів попередніх інстанцій в касаційному порядку. Підставою касаційного оскарження вказали те, що суди не врахували висновки щодо застосування статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК), викладені у постановах Верховного Суду, перелік яких навели у касаційній скарзі. 
5.           Ключовими питаннями у цій справі є:
1). Чи наявні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав?
2). Чи може ОСОБА_2 звернутись із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, як особа, яка не брала участі у розгляді справи?
6.           Оскаржувані судові рішення переглядаютьсяв межах, передбачених статтею 400 ЦПК, у зв`язку із чим Верховний Суд вирішує питання права, 
а не факту.
ІІ. Короткий зміст позовних вимог
7.           Позов обґрунтований так:
-                  сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано;
-                  від спільного проживання у сторін народився син;
-                  з 2012 року дитина постійно проживає з ним, а відповідачка переїхала до Польщі, внаслідок чого її зустрічі з дитиною ставали рідші;
-                  відповідачка усунулася від участі в процесі виховання дитини та здобуття нею освіти. 
8.           З урахуванням викладеного позивач просив суд позбавити відповідачку батьківських прав щодо їх сина - ОСОБА_2 .
ІII. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
9.           Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 березня 
2024 року, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду 
від 26 листопада 2024 року, у позові відмовлено.
10.        Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позбавлення батьківських прав є недоцільним, оскільки судом не встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися 
з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.
ІV. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальненні доводи особи, яка її подала
11.        У касаційній скарзі позивач та  ОСОБА_2 (син) просять оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.
12.        Касаційна скарга мотивована наступним:
-         суди не врахували висновки Верховного Суду про те, що постійне проживання на території іншої держави у сукупності з явно вираженим небажанням брати участь у вихованні дитини та байдужим ставлення до виконання батьківських обов`язків, є достатньою підставою для позбавлення батьківських прав та не є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав 
і основоположних свобод, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя;
-                  суд першої інстанції хибно оцінив наданий доказ - відповідь Державної прикордонної служби України від 27 вересня 2023 року, згідно з якою відповідачка виїхала з території України 27 липня 2020 року, та станом на день надання відповіді на територію України не поверталася, вказавши, що «вказані відомості не підтверджують та не спростовують жодних обставин, що викладені в позові, а лише констатують факт вільного використання відповідачем свого паспорту для виїзду за кордон;
-                  суд апеляційної інстанції вказаний недолік не усунув;
-         згідно з показаннями свідків допитаних у судовому засіданні, виключно син здійснює регулярні спроби поспілкуватися з матір`ю, пише та телефонує їй, однак матір не відповідає на дзвінки та нерегулярно, з великими проміжками часу, відписує;
-         намагання сина спілкуватися з матір`ю підтверджуються і наданими до суду скріншотами з діалогів в месенджері Viber, які були критично оцінені судом першої інстанції.
-         суди не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування статті 164 СК, викладені у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року 
у справі № 520/8264/19, від 10 листопада 2021 року у справі № 390/1418/17.
V. Рух справи у суді касаційної інстанції
13.        08 січня 2025 року представник позивача та ОСОБА_2 - адвокат Найда І. А. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення районного суду та постанову апеляційного суду.
14.        Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху.
15.        Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2025 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження. 
16.        Матеріали справи надійшли до Верховного Суду 15 квітня 2025 року.
17.        Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
18.        Учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу. 
VI. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
19.         ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_2 .
20.        Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 05 травня 
2014 року шлюб між сторонами розірвано.
21.        Відповідно до копії паспорта відповідачки для виїзду закордон в якому наявна віза Польщі, вбачається про її виїзд на територію вказаної держави 
28 серпня 2014 року, 28 травня 2015 року, 08 березня 2016 року,
12 квітня 2018, 03 травня 2016 року, 19 травня 2017 року.
22.        Згідно з інформацією Державної прикордонної служби України 
від 27 вересня 2023 року відповідачка виїхала з території України 27 липня 
2020 року, та станом на день надання відповіді на територію України не поверталася.
23.        Відповідно до довідки приватного закладу освіти «Глобал Кідс» 
від 31 березня 2023 року про участь батьків учня 8 класу ОСОБА_2 
у шкільному житті дитини батько спілкується з педагогами, які навчають сина, цікавиться шкільним життям, відвідує батьківські збори, а мати контакту зі школою не підтримує, зі вчителями не спілкується. Дитину до школи приводить 
і забирає батько.
24.        Договір про надання освітніх послуг від 20 лютого 2023 року, укладений між приватним навчальним закладом «Піпл Ліцей» та ОСОБА_1 .
25.        Згідно з висновком органу опіки і піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 02 лютого 2024 року не вбачається за доцільне позбавлення батьківських прав відповідачки щодо 
ОСОБА_2 .
VII. Позиція Верховного Суду
26.        Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 6) та даючи відповідь на ключове питання (див. пункт 5), Верховний Суд зазначає таке. 
Щодо позовних вимог по суті спору
27.        У цьому спорі ставиться питання про позбавлення відповідачки батьківських прав (див. пункти 7-8).
28.        В першу чергу Верховний Суд звертає увагу на те, що взаємне задоволення батьків і дітей одне одного становить фундаментальний елемент «сімейного життя». Інтереси дитини вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною, і це може завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини 
(див., наприклад, пункт 143 рішення Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 14 березня 2017 року у справі «KB та інші проти Хорватії», заява № 36216/13). Розрив таких зв`язків означає відрізання дитини від її коріння, що можна зробити лише в дуже виняткових випадках, необхідно зробити все для збереження особистих стосунків і, якщо і коли це доречно, для «відбудови» сім`ї. У цьому контексті ЄСПЛ підкреслив, зокрема, зобов`язання держави вживати заходів для збереження зв`язку між батьками та дитиною, наскільки це можливо (див., наприклад, пункт 48 рішення ЄСПЛ від 13 жовтня 2015 року у справі «СH проти Італії, заява № 52557/14).
29.        Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини.
30.        Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
31.        Так само і Верховний Суд в своїй практиці постійно наголошує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків (див., наприклад, постанови Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22, від 12 березня 2025 року у справі № 930/1141/24).
32.        У спірних правовідносинах на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини» (стаття 3 Конвенції ООН про права дитини                       (далі - Конвенція)), важливим елементом яких є збереження сімейного оточення і підтримання відносин.
Більш детально про зміст цього принципу див. постанову Верховного Суду від 14 березня 2025 року у справі № 527/955/24.
33.        Важливо, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
34.        Підстави для позбавлення батьківських прав закріплені в статті 164 СК є вичерпними, і жодні інші обставини не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав одного з батьків.
35.        Звертаючись до суду з цим позовом, позивач як підставу для позбавлення батьківських прав зазначив пункт 2 частини першої статті 164 СК, тобто ухилення відповідачкою від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
36.        Верховний Суд виробив сталий підхід щодо застосування відповідних норм права (див. пункт 34), який був врахований судами попередніх інстанцій при вирішені спору відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК.
37.        Так, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц).
38.        Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі 
№ 756/6112/18).
39.        Далі Верховний Суд підкреслює, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача (див. постанову Верховного Суду від 29 травня 
2020 року у справі № 739/2159/18).
40.        Окремо Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13).
Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від стандарту «достатність доказів», підкреслює необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.
Проте, у справах про позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом (див. пункти 28-31), з врахуванням підходів Верховного Суду (див. пункти 31, 37-39), закріплений стандарт «достатніх та переконливих доказів», який означає, що докази, надані стороною, повинні бути достатніми для переконання суду у наявності підстав для позбавлення батьківських прав. Цей стандарт доказування є більш вищим ніж «вірогідність доказів».
41.        У цій справі Верховний Суд погоджується з висновками судів про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.
42.        Суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли обґрунтованого висновку, що позбавлення відповідачки батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
43.        Суди правильно виснували, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, 
а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не буде відповідати інтересам дитини.
44.        Також судами не встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
45.        Той факт, що на даний час відповідачка проживає окремо від дитини, не свідчить безумовно про те, що матір дитини не бажає брати участь у її утриманні та вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
46.        Крім того, обґрунтованим є висновок судів про те, що саме по собі нерегулярне спілкування матері з сином, відсутність виконавчих проваджень щодо стягнення аліментів з відповідачки на утримання сина, не можуть однозначно свідчити про ухилення матері від виконання свого обов`язку щодо виховання та утримання дитини.
47.        За таких обставин суди попередніх інстанцій, з урахуванням висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідачки щодо сина (див. пункт 25) та якнайкращих інтересів дитини, з огляду на відсутність свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, дійшли правильного висновку про відмову 
в позові.
48.        Враховуючи наведене, узагальнені доводи касаційної скарги про те, що відповідачка не виконує своїх батьківських обов`язків з виховання дитини, самоусунулася від участі у її житті є недоведеними.
49.        Колегія суддів також погоджується з висновками судів про те, що заява відповідачки про визнання нею позову про позбавлення її батьківських прав не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог, оскільки згідно з частинами другою і третьою статті 155 СК відмова батьків від дитини 
є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини(див., наприклад, постанову Верховного Суду 
від 25 лютого 2025 року у справі № 562/635/24).
50.        Враховуючи характер спірних правовідносин та застосовані судами норми права, наведена в касаційній скарзі практика Верховного Суду (див. пункт 12) не свідчить про застосування норм права у цій справі без урахування висновків, що містяться у зазначених позивачем постановах.
51.        Таким чином, вирішуючи питання про наявність підстав для позбавлення батьківських прав відповідачки суди провели поглиблений аналіз усієї сімейної ситуації та цілого ряду факторів, зокрема факторів фактичного, емоційного, психологічного та матеріального характеру, 
і здійснили збалансовану та обґрунтовану оцінку відповідних інтересів кожної особи, постійно піклуючись про те, яке рішення було б найкращим для дитини.
Щодо вимог апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, поданої особою, яка не брала участі у розгляді справи
52.        У цій справі з апеляційною скаргою на рішення суду також звернувся  ОСОБА_2  (дитина), який не брав участі у розгляді справи як сторона або третя особа, але вважав, що рішенням районного суду вирішено питання про його права та інтереси.
53.        Верховний Суд звертає увагу на те, що частиною першою статті 17 ЦПК, статтею 352 ЦПК передбачено, що право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції гарантовано особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
54.        Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
55.        На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку 
зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі 
№ 638/21181/15-ц).
56.        Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження у справі, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
57.        Системний аналіз наведених процесуальних норм права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. Водночас, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.
58.        Первинним для розгляду апеляційної скарги особи, яка не брала участі у розгляді цієї справи, є з`ясування апеляційним судом тієї обставини, чи вирішував суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, чи встановлює, змінює, обмежує, або припиняє права та/або обов`язки заявника оскаржуване рішення суду першої інстанції.
У випадку, якщо апеляційний суд доходить висновку про порушення таких прав, наслідком цього є скасування рішення суду першої інстанції для залучення цієї особи до участі у справі.
В свою чергу наслідком встановлення апеляційним судом відсутності порушень рішенням суду першої інстанції прав та інтересів такої особи є закриття апеляційного провадження відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК.
59.        Апеляційний суд переглянувши рішення суду першої інстанції по суті, залишивши його без змін, виходив із того, що судом першої інстанції не допущено порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.
60.        Проте, апеляційний суд, переглядаючи справу по суті в частині вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 не з`ясував обставин щодо вирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи та подала апеляційну скаргу, а саме ОСОБА_2 , що є первинним при розгляді його апеляційної скарги.
Відповідні мотиви «за» або «проти» в судових рішеннях апеляційного суду відсутні.
61.        Аналізуючи проблему про те, чи було вирішено судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи та подала апеляційну скаргу Верховний Суд зазначає таке.
62.        Дитина є особливим учасником правовідносин, а міжнародні стандарти у сфері правосуддя, дружнього до дитини, та норми національного права у своєму взаємозв`язку створюють умови для доступу дитини до суду, виділяючи особливості її участі в судовому процесі (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 753/14640/23).
63.        Безсумнівну, вирішуючи спори між, пов`язані із вихованням дитини, в тому числі про позбавлення батьківських прав, суди зобов`язані керуватись «якнайкращими інтересами дитини».
Рішення суду в такій категорії спорів стосується реалізації цього базового принципу, закріпленого в статті 3 Конвенції, яка містить положення про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
64.        Однією з важливих гарантій для дитини при вирішені спору між батьками міжнародні стандарти та національні норми закріплюють її право бути почутою, коли дитині надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. (стаття 12 Конвенції, стаття 171 СК).
65.        Верховний Суд, імплементуючи вказаний стандарт, зробив висновок, що думка дитини може бути висловлена: у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції (див. постанову Верховного Суду від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19).
66.        Важливо, що думка дитини не є для суду абсолютною і не позбавляє суд можливості ухвалити рішення всупереч такій думці. Водночас думка дитини не завжди може відповідати її найкращим інтересам.
67.        Такі гарантії, враховуючи особливий статус дитини, створюють умови щодо дотримання її «якнайкращих інтересів» при вирішені спорів між батьками, коли дитина не залучається в якості сторони або третьої особи, але має можливість висловити свою думку щодо вирішення спору.
68.        Далі Верховний Суд підкреслює, що статтею 165 СК закріплено право дитини, яка досягла чотирнадцяти років, на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Така можливість є дискреційним правом дитини і залежить від її волі.
69.        У цій справі дитина,яка досягла чотирнадцяти років, таким правом не скористалась, із відповідним позовом звернувся батько дитини, який протягом судового розгляду підтримував послідовну позицію про необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав, що буде відповідати «якнайкращим інтересам дитини».
70.        Цивільний суд за позовом батька до матері (чи матері до батька) про позбавлення батьківських прав вирішує цивільний спір, який виник між ними. Проявом розумності є те, що законодавець не пов`язує можливість вирішення позову батька до матері (чи матері до батька) про позбавлення батьківських прав із залученням дитини, яка досягла 14 років, як відповідача або третьої особи.
71.        У разі якщо суд під час вирішення цивільного спору за позовом батька до матері (чи матері до батька) про позбавлення батьківських прав і дитина, яка досягла 14 років, свій позов не пред`явила або не була співпозивачем, то таким рішенням суду першої інстанції не вирішуються в розумінні статі 352 ЦПК питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, дитини, яка досягла 14 років, а тому апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.
72.        За обставинами цієї справи такий спір є спором між батьками щодо позбавлення батьківських прав, при вирішенні якого дитина, з урахуванням статті 171 СК та статті 12 Конвенції, може висловити свою думку щодо необхідності позбавлення батьківських прав.
73.        Для спірних правовідносин важливим є те, що по справі відсутній конфлікт інтересів дитини,яка досягла 14 років та її законного представника (батька), який протягом судового розгляду підтримував позицію дитини.
74.        При цьому в суді першої інстанції позивач та його представник повідомили, що в допиті дитини, яка досягла 14 років, відсутня потреба (а.с.111). Також в апеляційній скарзі позивач вказав, що ОСОБА_2 надав свої усні пояснення під час засідання органу опіки та піклування (а.с.126). Інші зауваження в касаційній скарзі відсутні.
75.        Такий підхід не позбавляє права дитини, яка досягла 14 років, на самостійне звернення до суду на підставі статті 165 СК.
76.        Також у випадку незгоди із судовим рішенням в цій справі, один із батьків має право на його оскарження, діючи в «якнайкращих інтересах дитини» та реалізуючи її позицію.
77.        Наведене свідчить про те, що дитина, яка досягла 14 років, не буде обмежена в процесуальних можливостях доступу до суду.
78.        Таким чином апеляційний суд не звернув уваги, що рішення суду першої інстанції у частині вирішення вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 не має переглядатися по суті, оскільки ним не вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_2 , що звернувся з апеляційною скаргою, і як наслідок - ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам цивільного процесуального права.
VIII. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
79.        Верховний Суд частково погоджується із доводами касаційної скарги, які дають підстави для висновку, що і судове рішення апеляційного суду частково ухвалено без додержання норм процесуального права.
80.        Так, оскаржені судові рішення у частині позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав підлягають залишенню без змін, що відповідає нормам статей 401, 410 ЦПК.
81.        У частині вирішення вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 постанову суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, що відповідає статті 411 ЦПК.
IX. Висновки за результатами розподілу судових витрат
82.        Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
83.        Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційний суд не здійснює розподіл судових витрат. 
В такому випадку розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Із цих підстав,
керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 414, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1.           Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Найда Ірена Андріївна, задовольнити частково.
2.           Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 березня 
2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 листопада 
2024 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав залишити без змін.
3.           Постанову Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року 
у частині вирішення вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 скасувати, а справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
4.           З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції постанова Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року у частині вирішення вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її  ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:	В. І. Крат Д. А. Гудима І. О. Дундар Є. В. Краснощоков П. І. Пархоменко