Дата документу 15.07.2025 Справа № 336/4914/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
Єдиний унікальний №  336/4914/23                                 Головуючий в 1-й інстанції – Боєв Є.С.
Провадження № 22-ц/807/1021/25                                         Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2025 року                                                        місто Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої:         Кочеткової І.В.,
суддів:                 Полякова О.З., 
Кухаря С.В.,
секретар:                 Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», Центрального відділу Державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), м. Запоріжжя, вул. Брюллова, Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу м. Дніпро Бондар Ірина Михайлівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та повернення фактично стягнутих грошових коштів за виконавчим написом,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 січня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ КБ «Приватбанк», Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу м. Дніпро Бондар І.М., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, повернення фактично стягнутих грошових коштів за виконавчим написом.
Зазначав, що 28.05.2020 на поштовому відділенні «Укрпошта» від Шевченківського ВДВС отримав постанову державного виконавця від 23.04.2020 про відкриття виконавчого провадження ВП 61886664 на 144 785,07 грн., ксерокопію виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу м. Дніпро Бондар І.М. 21.04.2017 за № 3575, із супровідним листом Шевченківського ВДВС.
Із вказаних документів позивач дізнався про існування виконавчого напису та відкритого на підставі нього виконавчого провадження. 
Позивач зазначає, що виконавче провадження відкрито із порушенням 3-х місячного строку, встановленого ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» для державних органів, до яких позивач відносить АТ КБ «Приватбанк». На момент вчинення спірного напису діяв Закон України «Про нотаріат» в редакції 02.11.2016, статтею 91 якого визначено, що виконавчий напис може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року з дня його вчинення. 
На підставі наведеного, за доводами позивача, державний виконавець мав відмовити у прийнятті заяви про примусове стягнення по виконавчому напису нотаріуса і повернути його стягувачу АТ КБ «Приватбанк».
Також позивач зазначає, що постанови у виконавчому провадженні складені з грубими помилками і недостовірними відомостями. 
Крім цього вказує на те, що у нотаріуса на час вчинення виконавчого напису були відсутні документи, які б свідчили про безспірність заборгованості, а також нотаріусом не дотримано порядку вчинення виконавчого напису, визначеного Законом України «Про нотаріат», Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зокрема, кредитний договір, який не було нотаріально посвідчено, не відноситься до документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку.
На підставі наведеного ОСОБА_1 просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу м. Дніпро Бондар І.М. 21.04.2017 за № 3575;
стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь всі безпідставно отримані грошові кошти, тобто суми боргу, вказані у виконавчому написі штрафні санкції, нотаріальний збір; 
стягнути з Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя всі виконавчі витрати та авансовий внесок, які стягнуті з його зарплати по нікчемним Постановам по виконавчому провадженню № 61886664 і перераховані на користь Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя»; 
судовий збір покласти на АТ КБ «Приватбанк».
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 січня 2025 року закрито провадження по справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Центрального відділу Державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення виконавчих витрат та авансових внесків у виконавчому провадженні ВП № 61886664 від 23.04.2020. 
Позовні вимоги до АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.
Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 21.04.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» в загальній сумі 141 785,07 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1610,40 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Сторони до апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарг без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення цілком відповідає зазначеним вимогам закону.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 21.04.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 3575, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № ZPVCRX01380489 від 08.12.2006 на суму 141 785,07 грн., яка складається із: залишку заборгованості за кредитом – 6231,50 грн; залишку заборгованості за відсотками – 1196,40 грн; пені – 53 180,42 грн, штраф – 6751,67 грн., а також витрат, пов`язаних із виконавчим провадження в розмірі 3000 грн, а всього на суму 144 785,07 грн (а.с. 51).
Надалі ПАТ КБ «Приватбанк» змінило назву на АТ КБ «Приватбанк». Вказана обставина не заперечується сторонами, а отже в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.
За вищевказаним виконавчим написом постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кіорпе А.О. від 23.04.2020 відкрито виконавче провадження ВП № 61886664, прийняті постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору, арешт майна боржника, звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а.с. 55-59).
У постановах державного виконавця зазначений номер виконавчого напису 3757, що суд розцінює як описку, оскільки відповідно до виконавчого напису від 21.04.2017 він зареєстрований в реєстрі за № 3575.
У передбаченому законом порядку постанови і дії державного виконавця учасниками виконавчого провадження не оскаржувалися та неправомірними не визнавалися. 
Відповідно до статті 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів передбачено, що для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитними договорами надаються:
а) оригінал кредитного договору;
б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості».
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 постанову № 662 визнано незаконною та не чинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».
Ухвалами Вищого адміністративного суду України від 6 березня та 4 квітня 2017 року виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 зупинено до закінчення касаційного розгляду.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 залишено без змін.
Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову КМУ № 662 визнано незаконною та не чинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Отже, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10.12.2014, втратила чинність (у частині) 22.02.2017 з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14.
Доказів, що кредитний договір посвідчувався нотаріально, АТ КБ «Приватбанк» у відзиві не приводило. 
З викладено суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що вчиняючи 21.04.2020 виконавчий напис № 3575, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. неправомірно керувалася пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час вже була не чинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21.03.2017 № 23.
Аналогічний правовий висновок наведено в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 158/2157/17, в якій, зокрема, суд зазначив: «Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 27.03.2017, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника».
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вищезазначене дає підстави для визнання спірного виконавчого напису № 3575 від 23.04.2020 таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів.
Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Такий висновок суду повністю узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17.
В постановах Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105св18), від 21 жовтня 2020 року у справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19), від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 361/4793/20 (провадження № 61-5910св21), від 06 грудня 2023 року справа № 299/5183/21 (провадження № 61-10197св23) зроблені правові висновки про те, що «… з наданих сторонами доказів та висловлених доводів і заперечень вбачається, що укладений між банком та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника».
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року )».
Колегія суддів зазначає, що суд має виходити з того, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 27 березня 2019 року в справі №137/1666/16-ц.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що оскільки суд дійшов висновку про невідповідність оскаржуваного виконавчого напису вимогам закону з підстав недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, що відповідає правовому висновку Верховного Суду, тому судом не надавалась оцінка іншим аргументам позовної заяви в частині визнання виконавчого позову таким, що не підлягає виконанню (п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України).
У позовній заяві, посилаючись на безпідставність набутих АТ «КБ «Приватбанк» грошових коштів, стягнутих при примусовому виконанні виконавчого напису, ОСОБА_1 просив скасувати постанови по виконавчому провадженню № ВП 61886664 та стягнення з АТ «КБ «Приватбанк» всіх фактично набутих грошових коштів (п. 8 прохальної частини позову).
Вимога про скасування всіх постанов у виконавчому провадженні № ВП 61886664 не є належним способом захистку прав позивача, адже належним способом – за встановлених судом обставин – є визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (підпункт 8.46), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155).
Що стосується вимоги про стягнення на підставі ст. 1212 ЦК України з АТ «КБ «Приватбанк» на користь позивача всіх фактично набутих грошових коштів, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про їх недоведеність та зазначає.
Відповідно статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Зважаючи на те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 2 – ч. 4 ст. 12 ЦПК України).
Стаття 81 ЦПК України також наголошує, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
У позовній заяві ОСОБА_1 викладено клопотання про забезпечення доказів шляхом їх витребування, у тому числі відомостей щодо стягнутих з його заробітної плати грошових коштів у межах виконавчого провадження № ВП 61886664.
Як видно із матеріалів справи, ухвалою судді від 30.06.2023 заяву позивача про забезпечення доказів було повернуто заявникові.
Надалі правом уточнення позовних вимог в частині визначення точної суми грошових коштів, що підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на його користь, позивач не скористався, доказів на підтвердження отримання АТ КБ «Приватбанк» грошових коштів в межах виконавчого провадження № ВП 61886664 не надав, клопотань про витребування таких доказів у зв`язку із неможливістю їх отримання не заявляв, доказів неможливості отримати відповідні докази суду не надав.
У позовній заяві ОСОБА_1 посилався, що на виконання виконавчого напису за постановою державного виконавця із його заробітної плати здійснювалися відрахування. Разом з тим, відповідних доказів на підтвердження вказаних обставин позивач суду не надавав. 
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведені позовні вимоги в цій частині.
Що стосується позовної вимоги про стягнення з відділу державної виконавчої служби виконавчих витрат та авансових внесків у виконавчому провадженні ВП 6188664, то відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.
Тобто, примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.
Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Частиною 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
З викладеного слідує, що якщо ж виконанню підлягає рішення іншого органу (не суду) і відсутній спеціальний закон, що передбачає порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби, у такому випадку вони підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.
Таким чином, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
Вказана правова позиція відображена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі № 213/2012/16, від 03.10.2018 року у справі № 320/7888/16-ц, від 16.01.2019 року у справі № 279/3458/17-ц.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України , провадження по справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення виконавчих витрат та авансових внесків у виконавчому провадженні ВП № 61886664 від 23.04.2020 обґрунтовано закрито. 
Таким чином доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду та з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судових засіданнях доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про задоволення позову.
Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення суду підлягає залишенню без змін.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 січня 2025 року у цій справі залишити без змін. 
Дата складання повної постанови 17 липня 2025
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Головуюча                                                                        І.В. Кочеткова

Судді:                                                                                 О.З. Поляков
                                                                                
С.В.Кухар