Справа № 149/492/25
Провадження № 22-ц/801/1461/2025
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гончарук-Аліфанова О. Ю.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року	Справа № 149/492/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 17 квітня 2025 року, ухвалене суддею Гончарук-Аліфаноовю О.Ю., в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Третій відділ державної виконавчої служби у місті Вінниця Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) про заміну способу стягнення аліментів на утримання дітей,
встановив:
У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, в кому просила:
- змінити спосіб стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 800 гривень, визначений заочним рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 травня 2015 року;
- призначити новий розмір аліментів, а саме стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходів) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду.
Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано за рішенням суду від 12 квітня 2017 року. У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивачка зазначає, що рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 березня 2017 року вирішено стягувати з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 800 гривень, починаючи з 16 лютого 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Частина третя статті 181 СК України передбачає право зміни способу стягнення аліментів, що не передбачає жодних умов, окрім лише подання позову одержувача аліментів.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 17 квітня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Змінено спосіб стягнення аліментів, які за рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 02 березня 2017 року стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнуто їх в розмірі 1/5 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 40 (сорок) копійок.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати частково рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким стягувати аліменти в розмірі 1/12 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішення законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
У скарзі зазначає, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не надав жодної оцінки його доводам, вказавши лише про подання відповідачем відзиву на позов, і у повному обсязі не врахував його аргументів. Суд проігнорував вимогу позивача про призначення справи до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Встановлено, що з 01 березня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 квітня 107 року в цивільній справі №149/368/17 (а.с.8).
У шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.9).
Малолітня дитина проживає та зареєстрована разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Хмільницької міської ради Вінницької області №129 від 24 березня 2025 року, витягами з реєстру територіальної громади №2022/001137398 від 14 листопада 2022 року та №2025/002062846 від 12 лютого 2025 року (а.с.7,42,43).
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 02 березня 2017 року в цивільній справі №149/370/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 800 гривень щомісячно, починаючи з 16 лютого 2017 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.44).
15 березня 2017 року Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області видано виконавчий лист №149/370/17.
16 серпня 2017 року головним державним виконавцем Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Базалицькою І.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №54512760 з виконання вказаного виконавчого листа (а.с.11).
03 лютого 2022 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, після державної реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище на « ОСОБА_7 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.13).
ОСОБА_2 працює в Агропромисловому науково-виробничому підприємстві «Візит» з 09 серпня 2018 року і займає посаду прибиральника службових приміщень. Дохід за період з 01 вересня 2024 року по 28 лютого 2025 року склав 27 078,32 грн, що підтверджується копією довідки №АА000000027 від 20 березня 2025 року (а.с.41).
Відповідач є військовослужбовцем та має середній дохід в місяць 50 000,00 грн, крім того отримує дохід від надання земельної частки (паю) в оренду, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з січня 2024 року по лютий 2025 року (а.с.56-57).
ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_1 народився син ОСОБА_8 (а.с.33).
Батьку відповідача, ОСОБА_9 , встановлено ІІ групу інвалідності (а.с.32).
ОСОБА_2 , зважаючи на визначене законом право стягувача на звернення до суду із позовом про зміну способу стягнення аліментів, звернулася до суду із вказаним позовом.
За змістом ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою ВРУ №789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
У частині першій статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. 
У частині третій цієї статті зазначено, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Таким чином, закон наділив правом стягувача аліментів на звернення до суду із позовною заявою про зміну способу стягнення аліментів.
Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦПК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;  2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;  3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;  3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;  3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;  4) інші обставини, що мають істотне значення.
У частині другій цієї статті зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
За положеннями статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
В частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд першої інстанції, встановивши наявність підстав, передбачених ст. 192 ЦПК України, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача щодо зміни способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від доходу батька дитини. При цьому, взявши до уваги розмір доходів відповідача, перебування у нього на утриманні ще однієї неповнолітньої  дитини  та передбачений  СК України  принцип рівності прав та обов`язків батьків,  суд дійшов  до висновку  про часткове  задоволення позову  та стягнення  з відповідача  аліментів у  розмірі 1/5 частини від  усіх його доходів, що в достатній мірі забезпечуватиме потреби дитини в утриманні.
Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає встановленим судом обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
У ч. 1 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки його доводам, при цьому зазначає також і про неповне врахування аргументів відповідача, що є взаємовиключним.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 просила внаслідок зміни способу стягнення аліментів стягувати з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача.
ОСОБА_1 скористався своїм правом на подання відзиву на позов, в якому позовні вимоги визнав частково, а саме погодився на стягнення з нього аліментів у розмірі 1/12 частки від свого доходу.
Суд першої інстанції, з`ясувавши позицію сторін у справі та дослідивши надані сторонами докази частково задовольнив позов, стягнувши з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 1/5 частки його заробітку (доходу), навівши мотиви такого рішення.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не зазначив доводів на спростування висновків суду першої інстанції, оскільки не вказав, яких саме обставин не було враховано судом та яким чином вони вплинули на висновки суду.
Зі змісту п. 5 ч. 2 ст. 356 ЦПК України слідує, що саме особа, яка подає апеляційну скаргу повинна зазначити в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо).
Отже особа, яка подає апеляційну скаргу, повинна не лише вказати про незаконність судового рішення, але у неї є обов`язок вказати в чому саме полягає незаконність рішення, тобто вона повинна спростувати висновки суду першої інстанції, чого скаржником зроблено не було.
Апеляційний суд позбавлений можливості самостійно, на власний розсуд, за відсутності відповідних доводів в апеляційній скарзі встановлювати в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення суду.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі акцентує увагу на тому, що суд першої інстанції проігнорував вимогу позивача про призначення справи до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.
Однак, ОСОБА_2 ні в позовній заяві, ні в інших заявах по суті справи не просила розглядати справу за правилами загального позовного провадження.
В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 14 лютого 2025 року судом зазначено, що справа буде розглядатися судом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. Також зазначено, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Однак, клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін сторонами не заявлялись, тому вказані доводи не заслуговують на увагу.
Відтак, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 17 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                        Т.Б. Сало 

Судді                                                                         О.В. Ковальчук

                                                                                   О.С. Панасюк