ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 р. 	Справа № 520/34078/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Катунова В.В.
суддів: Чалого І.С. ,  Подобайло З.Г. 
за участю секретаря судового засідання  Кривенка Т.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2025 (суддя Бабаєв А.І.,  майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022) по справі № 520/34078/24
          за позовом    Фізичної особи – підприємця   ОСОБА_1  
          до     Головного управління ДПС у Харківській області                   
          про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (длі по тексту також відповідач), в якому просив:
-визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Харківській області № 0/29203/2420 від 24.05.2024, яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання на загальну суму 362 785,45 грн. (триста шістдесят дві тисячі сімсот вісімдесят п`ять гривень 45 копійок), з яких 329 804,95 грн. - сума податкового зобов`язання, 32 980,5 грн. - сума штрафних санкцій.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду  від 09.04.2025 позов задоволено. 
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Харківській області № 0/29203/2420 від 24.05.2024, яким Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання на загальну суму 362 785,45 грн. (триста шістдесят дві тисячі сімсот вісімдесят п`ять гривень 45 копійок), з яких 329 804,95 грн. - сума податкового зобов`язання, 32 980,50 грн. - сума штрафних санкцій.
Стягнуто з Головного управління ДПС у Харківській області (ЄДРПОУ 43983495, 61057, вул. Григорія Сковороди, 46) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в сумі 2902 (дві тисячі дев`ятсот дві) грн. 29 коп.
Стягнуто з Головного управління ДПС у Харківській області (ЄДРПОУ 43983495, 61057, вул. Григорія Сковороди, 46) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління ДПС у Харківській області звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті постанови норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
Зокрема, на думку відповідача, висновки зроблені під час перевірки є обґрунтованими та законними, а тому відсутні підстави для визнання протиправними та скасування оскаржуваного податкового повідомлення -рішення. Щодо відшкодування витрат на правову допомогу  скаржником зазначено, що відповідно до договору про надання правничої допомоги, який додано представником Позивача до заяви зазначена сума до сплати 40 000 грн., виходячи з наведеного контролюючому органу не зрозуміло з чого складаються понесені витрати. Оскільки, до позовної заяви наданий лише договір про надання правничої допомоги, платіжну інструкцію, акт про надання послуг. 
У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що Головним управлінням ДПС у Харківській області було проведено камеральну перевірку податкової декларації платника єдиного податку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , за результатами якої було складено акт перевірки від 17.04.2024 №17274/20-40-24-20-06/ НОМЕР_1 .
Згідно висновків акту перевірки встановлено порушення вимог підпункту 1 пункту 293.4, підпункту 2,3 пункту 293.8 статті 293, пункту 295.7 статті 295, підпункту 296.5.3 пункту 296.5, статті 296 розділу ХІV Кодексу, а саме: не декларування податкового зобов`язання по єдиному податку за ставкою 15 відсотків з суми перевищення обсягу доходу, визначеного підпунктом 9-1.4.3 пункту 9 підрозділу 8 розділу XX “Перехідні положення” для платників, які протягом 2023 звітного року застосовували особливості оподаткування, встановлені пунктом 9 цього підрозділу Кодексу, в результаті чого занижено податкове зобов`язання по єдиному податку на суму 329804,95 гривень.
На підставі акту перевірки було винесено податкове повідомлення-рішення № 0/29203/2420 від 24.05.2024, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання на загальну суму 362 785,45 грн. (триста шістдесят дві тисячі сімсот вісімдесят п`ять гривень 45 копійок), з яких 329 804,95 грн. - сума податкового зобов`язання, 32 980,5 грн. - сума штрафних санкцій.
Позивач, вважаючи протиправним оскаржуване рішення, звернувся з даним позовом до суду.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з протиправності спірного податкового повідомлення-рішення. Також, враховуючи співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), суд першої інстанції дійшов висновку, що понесені судові витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню на користь позивача у розмірі 10000,00 грн.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначає Податковий кодекс України.
Пунктом 16.1 статті 16, пунктом 36.1 статті 36, пунктом 38.1 статті 38 Податкового кодексу України передбачено, що платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом; податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом; виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
Відповідно до пункту  291.2 статті 291 Податкового кодексу України  спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом   297.1 статті 297   цього   Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
Згідно з пунктом 291.3 статті 291 Податкового кодексу України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.
Приписами підпункту 2 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України визначено, що до другої групи платників єдиного податку належать фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб; обсяг доходу не перевищує 834 розміри мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року; третя група фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена, та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 1167 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.
Згідно Закону України "Про державний бюджет України на 2023 рік" розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2023 року встановлено в розмірі 6700 грн.
Таким чином, обсяг доходу суб`єктів господарювання, які застосовують 2 групу спрощеної системи оподаткування, протягом календарного року не повинен перевищувати – 5 587 800,00 грн.
Позивач перебував на спрощеній системі оподаткування з 01.01.2023 по 20.02.2023 – 2 група зі ставкою 10% на підставі заяви про застосування спрощеної системи оподаткування від 27.12.2022, з 21.02.2023 по 31.07.2023 – 3 група зі ставкою 2% на підставі заяви про застосування спрощеної системи оподаткування від 20.02.2023, з 01.08.2023 по 31.12.2023 – 3 група зі ставкою 5% на підставі заяви про застосування спрощеної системи оподаткування від 08.06.2023.
З 01.01.2023 по 20.02.2023 позивачем отримано дохід на загальну суму 5 566 192,06 грн., що не перевищило обсягу доходу (ліміту) встановленого для 2-ї групи.
Законом України №2120-ІХ від 15.03.2022 внесено зміни до Податкового кодексу України, який набрав чинності 17.03.2022.
Відповідно до пп. 9.1. та пп. 9.4. п. 9 підрозділу 8 розділу ХХ ПК України (в редакції від 17.03.2022 згідно Закону України №2120-ІХ від 15.03.2022) встановлено, що тимчасово, з 1 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного, надзвичайного стану на території України, положення розділу XIV Податкового кодексу України (прим. статті 291-300) застосовуються з урахуванням таких особливостей:
Фізичні особи - підприємці - платники єдиного податку першої та другої групи мають право не сплачувати єдиний податок.
При цьому такими особами декларація платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця не заповнюється за період, в якому відповідно до абзацу першого цього підпункту єдиний податок не сплачувався.
Відсоткова ставка єдиного податку для платників єдиного податку третьої групи, які використовують особливості оподаткування, встановлені цим пунктом, встановлюється у розмірі 2 відсотки доходу.
Згідно пп. 9.6. та пп.9.8. п. 9 підрозділу 8 розділу ХХ ПК України (в редакції Закону № 2142-ІХ від 24.03.2022) податковий (звітний) період для платників єдиного податку третьої групи, які використовують особливості оподаткування, встановлені цим пунктом, дорівнює календарному місяцю.
Суб`єкт господарювання вважається платником єдиного податку третьої групи з особливостями, встановленими цим пунктом: з 1 квітня 2022 року - у разі подання заяви до 1 квітня 2022 року; з наступного робочого дня після подання заяви - у разі подання заяви починаючи з 1 квітня 2022 року.
Отже, за приписами Закону України № 2120-ІХ від 15.03.2022 з 01 квітня 2022 року платники єдиного податку першої, другої та третьої групи мали особливості оподаткування.
Позивач 20.02.2023 подав до ГУ ДПС у Харківській області заяву про застосування спрощеної системи оподаткування, підставою подання якої була зміна з 2 на 3 групу на ставку 2% з 21.02.2023.
Перебуваючи з 21.02.2023 на єдиному податку 3 групи 2%, позивач використовував встановлені особливості оподаткування для третьої групи.
Таким чином, протягом 2023 року позивач у період з 01.01.2023 по 20.02.2023 був платником єдиного податку 2 групи, для якої встановлено особливості застосування оподаткування у вигляді наданого права не сплачувати єдиний податок, а у період з 21.02.2023 по 31.07.2023 позивач був платником єдиного податку 3 групи, для якої встановлено свої особливості застосування оподаткування у вигляді встановлення відсоткової ставки у розмірі 2% доходу.
Законом України від 30 червня 2023 року №3219-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей оподаткування у період дії воєнного стану" внесено зміни з 01.08.2023, зокрема, до підрозділу 8 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України, який доповнено новим пунктом 9-1 щодо особливостей застосування спрощеної системи оподаткування.
Відповідно пп. 9-1.4. п.9-1 підрозділу 8 розділу ХХ ПК України (в редакції від 01.08.2023 згідно із Законом № 3219-ІХ від 30.06.2023) справляння єдиного податку платників, які до 1 серпня 2023 року використовували особливості оподаткування, встановлені пунктом 9 цього підрозділу, здійснюється з урахуванням таких особливостей: 
Платники податків, які станом на 31 липня 2023 року використовували особливості оподаткування, встановлені пунктом 9 цього підрозділу, та не відмовилися від їх використання самостійно, і до переходу на такі особливості були платниками єдиного податку, з 1 серпня 2023 року автоматично вважаються платниками єдиного податку тієї групи єдиного податку, на якій вони перебували до моменту переходу на застосування особливостей третьої групи, встановлених пунктом 9 цього підрозділу.
Дохід, отриманий у період застосування особливостей оподаткування, встановлених пунктом 9 цього підрозділу, не включається до обсягу доходу, визначеного для відповідної групи платників єдиного податку, встановленого пунктом 291.4 статті 291 цього Кодексу.
Тобто, в абз.2 пп. 9-1.4.1. п.9 підрозділу 8 розділу ХХ визначено, що до обсягу доходу відповідної групи не включається дохід, отриманий у період застосування особливостей оподаткування, встановлених п. 9 підрозділу 8, а саме у період з 01.04.2022 по 31.07.2023.
За таких обставин, дохід, отриманий позивачем у період застосування особливостей оподаткування для другої групи у період з 01.01.2023 по 20.02.2023 не має включатися до обсягу доходу, визначеного для другої групи платників податків, а дохід, отриманий у період з 21.02.2023 по 31.07.2023,          не має включатися до обсягу доходу, визначеного для третьої групи платників податків.
Як зазначено вище, з 01.08.2023 по 31.12.2023 позивач був платником єдиного податку 3-ї групи 5%.
За вказаний період позивач отримав дохід у розмірі 812 936,41 грн., що відображено в податковій декларації за 2023 рік.
Законом України № 3219-ІХ від 30.06.2023, який набрав чинності 01.08.2023, було внесено зміни та доповнення в Податковий кодекс України, зокрема п. 9 підрозділу 8 розділу ХХ постановлено викласти в такій редакції: "Установити, що тимчасово, з 1 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного, надзвичайного стану на території України, але не пізніше ніж до 1 серпня 2023 року, положення розділу XIV цього Кодексу застосовуються з урахуванням таких особливостей."
Відповідно пп. 9-1.4.3. пп. 9-1.4. п.9-1 підрозділу 8 розділу ХХ ПК України (в редакції від 01.08.2023 згідно із Законом № 3219-ІХ від 30.06.2023) встановлено, що у 2023 звітному році обсяг доходу для відповідної групи платників єдиного податку, встановлений пунктом 291.4 статті 291 цього Кодексу, визначається пропорційно до кількості календарних місяців поточного календарного року, протягом яких платник єдиного податку не застосовував особливості оподаткування, встановлені пунктом 9 цього підрозділу.
Отже, Законом № 3219-ІХ від 30.06.2023, який набрав чинності 01.08.2023, було внесено зміни до ПК України та встановлено, що положення розділу XIV Кодексу застосовуються з урахуванням встановлених особливостей не пізніше ніж до 1 серпня 2023 року. 
Таким чином, до 30.06.2023 (дата прийняття Закону № 3219-ІХ) позивач не міг знати про строки припинення застосування особливостей оподаткування та про порядок визначення обсягу доходу у 2023 звітному році, а тим більше, що обсяг доходу буде визначатись пропорційно до кількості календарних місяців поточного року, протягом яких платник єдиного податку не застосовував особливості оподаткування.
Так, пп. 9-1.4.3. пп. 9-1.4. п.9-1 підрозділу 8 розділу ХХ ПК України (згідно із Законом № 3219-ІХ від 30.06.2023) законодавцем сформульовано саме таким чином, що при визначенні обсягу доходу за 2023 рік враховуються тільки ті календарні місяці, в які платник єдиного податку чітко розумів, що вони поза межами періоду застосування особливостей оподаткування.
Відповідно до підпункту 4.1.9. пункту 4.1. ст. 4 Податкового кодексу України одним із принципів, на яких ґрунтується податкове законодавство України, є стабільність, який визначає, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.
Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визначається та діє принцип верховенства права. Складовими принципу верховенства права є серед іншого правова передбачуваність та правова визначеність.
Застосування відповідачем до спірних правовідносин положень п. 9-1.4.3 підрозділу 8 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України не відповідає критерію правової визначеності.
Так, зокрема, Конституційний Суд України, розвиваючи практику застосування статті 8 Основного Закону України, указав, що верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій держави. Верховенство права як нормативний ідеал, до якого має прагнути кожна система права, і як універсальний та інтегральний принцип права необхідно розглядати, зокрема, в контексті таких основоположних його складових: принцип законності, принцип юридичної визначеності, принцип справедливого суду. Верховенство права означає, що органи державної влади обмежені у своїх діях заздалегідь регламентованими та оголошеними правилами, які дають можливість передбачити заходи, що будуть застосовані в конкретних правовідносинах, і, відповідно, суб`єкт правозастосування може передбачати й планувати свої дії та розраховувати на очікуваний результат (абзаци третій, четвертий, шостий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року № 6-р/2019).
Принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до державної влади.
Конституційний Суд України виходить з того, що принцип юридичної визначеності як складова конституційного принципу верховенства права є сукупністю вимог до організації та функціонування системи права, процесів правотворчості та правозастосування у спосіб, який забезпечував би стабільність юридичного становища індивіда. Зазначеного можна досягти лише шляхом законодавчого закріплення якісних, зрозумілих норм (абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 6 червня 2019 року № 3-р/2019).
Юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (законні очікування). Таким чином, юридична визначеність передбачає, що законодавець повинен прагнути до чіткості та зрозумілості у викладенні норм права. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права (абзаци четвертий - шостий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року № 6-р/2019).
За правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).
Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 1-2/2016).
Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 вказано, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування).
У Рішенні Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 також зазначено, що кожна особа залежно від обставин повинна мати можливість орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних юридичних наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права.
Поняття «якість закону» (quality of law) охоплює такі характеристики відповідного акта законодавства як чіткість, точність, недвозначність, зрозумілість, узгодженість, доступність, виконуваність, передбачуваність і послідовність. Ці характеристики стосуються як положень будь-якого акта (норм права, які у ньому містяться), так і взаємозв`язку такого акта з іншими актами законодавства такої ж юридичної сили. При цьому норми права, що не відповідають критерію «якості закону» (зокрема, не відповідають принципу передбачуваності (principle of foreseeability) або передбачають можливість різного тлумачення та правозастосування), суперечать і такому елементу принципу верховенства права як заборона свавілля, а застосування таких норм може призвести до порушення конституційних прав особи та неможливість адекватного захисту від необмеженого втручання суб`єктів владних повноважень у права такої особи.Слід зазначити, що Закон №3219-ІХ не містить прямої вказівки про надання його нормам зворотної дії в часі, а отже його дія не розповсюджується на період до набрання ним чинності.
Таким чином, при визначенні обсягу доходу за 2023 рік мали враховуватись ті календарні місяці, в яких податковим законодавством було припинено застосування особливостей оподаткування, тобто серпень-грудень (з 01.08.2023 по 31.12.2023), а також ті місяці, в які платник податку самостійно відмовився від застосування особливостей оподаткування шляхом подачі відповідної заяви (якщо така відмова мала місце). 
Оскільки позивач не відмовлявся від застосування особливостей оподаткування шляхом подачі відповідної заяви, то у 2023 звітному році обсяг доходу позивача, як платника єдиного податку 3-ї групи за ставкою 5%, мав визначатись пропорційно до 5-ти календарних місяців поточного календарного року з серпня по грудень (з 01.08.2023 по 31.12.2023 року), протягом яких позивач не застосовував особливості оподаткування, встановлені пунктом 9 цього підрозділу.
Відповідно до абз. 1 пп. 3 п. 291.4 ст 291 ПК України третя група: фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена, та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 1167 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.
Отже, у 2023 року обсяг доходу (ліміт) для 3 групи єдиного податку не мав перевищувати 7 818 900,00 грн. (1167 х 6700).
Таким чином, у 2023 році обсяг доходу позивача за 5 місяців, протягом яких позивач не застосовував особливості оподаткування, встановлені пунктом 9 підрозділу 8 ПК України, перебуваючи з 01.08.2023 на 3-й групі, не мав перевищувати 3 257 875,00 грн. (7 818 900,00 грн. / 12 міс. = 651 575,00 грн. 651 575,00 грн. Х 5 міс = 3 257 875,00 грн.).
За таких обставин, позивачем не було перевищено встановленого законодавством обсягу доходу, оскільки за цей період було отримано дохід у розмірі 812 936,41 грн., що відображено в декларації за 2023 рік.
При цьому, контролюючий орган не врахував, що дохід, отриманий у період застосування особливостей оподаткування, встановлених пунктом 9 підрозділу 8 розділу ХХ ПК України, не включається до обсягу доходу, визначеного для відповідної групи платників єдиного податку, встановленого пунктом 291.4 статті 291 цього Кодексу. Тобто, дохід позивача у розмірі 5 566 192,06 грн., отриманий у період застосування особливостей оподаткування для 2-ї групи у період з 01.01.2023 по 20.02.2023, не повинен взагалі включатись до обсягу доходу, визначеного для 2-ї групи.
Відповідно до пп. 1 п. 293.4. ст. 293 ПК України - ставка єдиного податку встановлюється для платників єдиного податку першої - третьої групи (фізичні особи - підприємці) у розмірі 15 відсотків до суми перевищення обсягу доходу, визначеного у підпунктах 1, 2 і 3 пункту291.4 статті 291 цього Кодексу.
У зв`язку з наведеним, відповідачем було неправомірно здійснено розрахунок обсягу доходу позивача, що підлягає оподаткуванню за ставкою 15%.
При цьому, позивачем було правильно обчислено, нараховано та задекларовано суму податку, що підлягає сплаті в бюджет у розмірі 40 646,82 грн. (812 936,41 х 5%).
Таким чином, податковий орган неправомірно дійшов висновку про заниження позивачем податкового зобов`язання з єдиного податку на суму 329 804,95 грн.
За встановлених у справі обставин підстав для оподаткування частини зазначеного доходу за ставкою податку у 15% у відповідача не було, а отже податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області № 0/29203/2420 від 24.05.2024, є протиправним та підлягає скасуванню.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову ФОП ОСОБА_1 .
З приводу відшкодування  витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Положеннями частин 3 та 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа № 815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа № 640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа № 280/2635/20).
На підтвердження понесених витрат у справі до суду надано копію договору про надання правничої допомоги №422120 від 02.12.2024 року укладений між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Клієнт) та адвокатом Мілірудом Євгеном Олександровичем (Виконавець).
Крім того, до суду надано копії акту наданих послуг від 27.03.2025, згідно якого вартість послуг склала 40000,00 грн. та квитанції №2361126721 про оплату правової допомоги у сумі 40000,00 грн.
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 по справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Зі змісту норм частин 4-6 статті 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).
При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
У поданій до суду першої інстанції заяві, відповідач, заперечуючи проти заявленої позивачем суми витрат на правничу допомогу у розмірі 40000 грн., вказував на її безпідставність у зв`язку із відсутністю в матеріалах справи належних та допустимих доказів, які свідчать про погоджений розмір гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги.
За правилами оцінки доказів, встановлених статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Зменшуючи розмір заявлених позивачем витрат на правничу допомогу з 40000,00 грн. до 10000,00 грн., суд першої інстанції виходив з принципу співмірності.
При цьому, колегія суддів зазначає, що матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції.
Колегія суддів наголошує, що судом першої інстанції були досліджені наявні в матеріалах справи докази на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу та застосовано принцип співмірності щодо заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.
Апеляційна скарга обґрунтована помилковістю висновків суду першої інстанції в частині наявності підстав для стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності розміру задоволених судом судових витрат із заявленими позовними вимогами.
Колегією суддів також взято до уваги, що апелянтом в апеляційній скарзі не вказано розміру витрат на правничу допомогу, який він вважає обґрунтованим, а також не наведено конкретних доводів, а не загальних посилань, які б дійсно свідчили про неспівмірність суми витрат на правничу допомогу зі складністю справи, характером та обсягом виконаних адвокатом робіт.
Таким чином, враховуючи досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат, з огляду на ступінь складності даної справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, прийняття судом першої інстанції рішення про задоволення позову, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення присудженої судом першої інстанції суми витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн.
Згідно зі ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. 
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2025 по справі № 520/34078/24  залишити без змін  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.С. Чалий    З.Г. Подобайло   	
Постанова складена в повному обсязі  .