ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" липня 2025 р.           Справа№ 910/13250/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Руденко  М.А.
суддів:            Пономаренка  Є.Ю. 
          Барсук  М.А. 

при секретарі:                              Реуцькій Т.О.
за участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_1 ;
від відповідача: Кобзаренко Ю.В., ордер АІ № 1847982 від 15.03.2025,    
розглянувши  матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення  господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у справі  № 910/13250/24 (суддя - Ломака В.С.)
за позовом  ОСОБА_1 
до  об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Олімпійський"
про  визнання недійсним рішення,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Олімпійський" (далі - ОСББ) про визнання недійсним рішення ревізійної комісії ОСББ, оформленого актом від 05.12.2022 (далі - спірне рішення ревізійної комісії).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення ревізійної комісії порушує права та інтереси позивача, оскільки містить недостовірну інформацію, а також було прийнято не у відповідності до статуту ОСББ, з порушенням процедури його прийняття та за відсутності кворуму.
Рішенням господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у задоволенні позову відмовлено.  Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСББ 18  500,00 грн витрат на оплату професійної правничої допомоги.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено порушення його прав оскаржуваним рішенням та можливість їх відновлення внаслідок визнання спірного рішення ревізійної комісії недійсним. Також на позивача покладено понесені відповідачем витрати на правничу допомогу, у зв`язку з розглядом справи у сумі 18  500,00 грн.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив змінити мотивувальну частину рішення, в частині, що оскаржується, та в частині позовних вимог, задовольнити позовні вимоги, а резолютивну частину рішення скасувати.  Прийняти нове рішення, яким мотивувальну частину рішення, в частині, що оскаржується - змінити, в частині позовних вимог -    задовольнити позовні вимоги. Резолютивну частину рішення щодо стягнення судових витрат - скасувати. Прийняти нове рішення, яким відмовити у стягненні  судових витрат. У випадку стягнення судових витрат, зменшити їх до 100,00 грн, що відповідає вартості роздруківок аркушів паперу, поданого до суду відзиву на позовну заяву.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначав, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки його доводам щодо порушення прав та інтересів спірним рішенням ревізійної комісії, а також наведеним у позові підставам щодо визнання його недійсним. Стосовно покладення на позивача понесених відповідачем витрат на правничу допомогу скаржник вказував, що рішенням загальних зборів співвласників ОСББ, оформленим протоколом № 09/2020 від 10.10.2020, затверджено додаток № 3, яким встановлено витрати на щорічне юридичне обслуговування ОСББ, а отже позивач і інші співвласники, в структурі платежів на користь ОСББ несуть витрати на юридичне супроводження діяльності ОСББ; також, на переконання апелянта, має місце неспівмірність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу адвоката зі складністю справи, що є надмірним тягарем для позивача.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2025, у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Барсук М.А., відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 06.05.2025.
20.03.2025 до апеляційного суду надійшов відзив відповідача із запереченнями на апеляційну скаргу, в якому представник, зокрема, зазначав, що вирішуючи спір щодо визнання недійсними рішень органів управління, який виник з корпоративних відносин, слід виходити з того, що для визнання недійсними таких рішень необхідно вставити факт порушення цими рішеннями прав та законних інтересів позивача, а якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, то підстави для задоволення позову відсутні. Разом з цим, спірне рішення ревізійної комісії не створює для позивача будь-яких обов`язків, а вказує на певні факти та обставини, оцінка яких виходить за межі господарських судів та має встановлюватись іншим чином, при цьому процедура скликання та роботи ревізійної комісії не стосується позивача, оскільки він не є членом цієї комісії.
06.05.2025 судове засідання не відбулось, у зв`язку з перебуванням колегії суддів у відпустці. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2025 розгляд апеляційної скарги призначено на 20.05.2025.
19.05.2025 до апеляційного суду надійшли письмові пояснення позивача, в яких, зокрема, зазначено, що причиною виникнення спору у цій справі є питання щодо наявності/відсутності підстав для визнання недійсним рішення ревізійної комісії, яким порушено права та інтереси позивача на управління ОСББ.
19.05.2025 до апеляційного суду надійшло клопотання позивача про витребування у відповідача документів на підставі яких було прийнято спірне рішення ревізійної комісії.
Щодо вказаного клопотання апелянта, то колегія суддів вважає за необхідне залишите його без розгляду на підставі ч. 2 ст. 118 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України, оскільки відповідне клопотання не було подано разом з апеляційною скаргою (п. 7 ч. 2 ст. 258 ГПК України), а також заявником не було надано заяву про поновлення процесуального строку на його подання (ч.ч. 1, 4 ст. 119 ГПК України).
19.05.2025 до апеляційного суду надійшов виступ позивача в судових дебатах.
19.05.2025 та 20.05.2025 до апеляційного суду надійшли клопотання позивача про розгляд справи з урахуванням висновків Верховного Суду та про долучення до матеріалів справи судових рішень.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 оголошено перерву до 17.06.2025.
16.06.2025 до апеляційного суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи з урахуванням висновків Верховного Суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2025 оголошено перерву.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2025 розгляд апеляційної скарги призначено на 14.07.2025.
14.07.2025 до апеляційного суду надійшли клопотання позивача про розгляд справи з урахуванням висновків Верховного Суду.
В судовому засіданні, яке відбулось 14.07.2025, відповідач заперечував доводи апеляційної скарги та вказував на законність прийнятого судом першої інстанції рішення. Позивач підтримав доводи своєї апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Позивач у позові посилався на те, що 12.09.2003 між Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією та комунальним підприємством "Печерськ-Інвест", як замовниками, та відкритим акціонерним товариством автомобільна компанія "Укртранс", як генеральним інвестором та генеральним підрядником, укладено договір № 315 участі в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним гаражем (місцями для паркування машин) на розі вулиць Димитрова та А. Барбюса у Печерському районі м. Києва (а.с. 81-84 том 1).
10.05.2012 комунальне підприємство Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" виготовило технічний паспорт на нежитловий будинок (приміщення) частина літ. А, паркінг, м. Київ. вул. Димитрова, № 2б, інвентаризаційна справа № 130585 (а.с. 110 том 1).
Згідно з відомостями журналу підрахунку площі житлового будинку з нежитловими (вбудованими) приміщеннями № 2б літ. А, вул. Димитрова, м. Київ (а.с. 104-109 том 1) нумерація машино-місць починається з № 1-01 та закінчується № 2-88, на 166 машино-місць загальною площею 3 042,20 кв.м. Площа машино-місць: 1 рівень - 1 449,2 кв.м; 2 рівень - 1 593,0 кв.м. При цьому, нумерація з 1-09 по 1-12, 1-33, 1-81, 2-87 (7 шт) - відсутня.
За твердженням позивача, він є добросовісним набувачем нерухомого індивідуально визначеного в натурі нежитлового приміщення у вищенаведеному будинку загальною площею 66,2 кв.м, яке складається з приміщення № 2-3-4 і знаходиться на двох рівнях, а саме: на нижньому рівні № 2-3 (площею 33 кв.м) на верхньому № 4 (площею 33,2 кв.м), яке було утворено внаслідок проведення у встановленому порядку об`єднання нежитлових приміщень №№ 2, 3, 4, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 267356343, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2416326980000 (а.с. 50 том 1). 
Приміщення №№ 2, 3 були придбані позивачем за платними договорами купівлі-продажу, укладеними з товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Євротранссервіс" 22.06.2021, зареєстрованими в реєстрі за №№ 1054, 1056, реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна: 414286980000 та 414025780000 (а.с.  56, 61 том 1). 
Приміщення № 4 було набуте позивачем у власність на підставі укладеного 05.04.2021 з ТОВ "Євротранссервіс" договору купівлі-продажу, зареєстрованого у реєстрі за № 344, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 414080180000 (а.с.  66 том  1). 
Позивач вказував, що належне йому нежитлове приміщення не було утворене за рахунок паркомісць, які знаходяться на території паркінгу будинку, у зв`язку із чим ОСББ здійснювало нарахування позивачу внесків як для співвласника нежитлового приміщення, оскільки протягом травня-грудня 2021 року він отримував від ОСББ рахунки (особовий рахунок № 8790; а.с. 139-143 том 1) за площу 33,3 кв.м 368,96 грн, тобто 11,08 грн/кв.м, що відповідає тарифу за нежитлове приміщення (офіс), а відтак, на переконання позивача, між сторонами у справі склався фактичний порядок сплати витрат на утримання такого майна, оскільки поведінка ОСББ була спрямована на сплату позивачем внесків як за нежитлове приміщення.
У той же час, з наданих ОСББ у справі № 757/53886/21-ц документів позивач стверджував, що йому стало відомо, зокрема, про:
- підроблення ОСББ технічного паспорта на паркінг будинку (ОСББ самостійно протизаконно додало 6 нових машино-місць під номерами: 1-33 (15,1 кв.м); 1-81 (106,1 кв.м) - на 1 рівні та 2-41-1 (33,2 кв.м); 2-87 (19,6 кв.м); 2-87-1 (58,1 кв.м), 2-09-1 (32,1 кв.м) - на 2 рівні, збільшивши кількість машино-місць в паркінгу будинку з 166 до 172 та незаконно збільшивши площу паркінгу на 1 рівні на 121,2 кв.м - з 1 449,2 кв.м на 1 570,4 кв.м; на 2 рівні на 139,7 кв.м - з 1 593,0 кв.м на 1 732,7 кв.м. Загальна площа збільшення (розширення) паркінгу склала 260,9 кв.м);
- зміну ОСББ нумерації приміщення, у зв`язку з якою, з урахуванням збільшення площі паркінгу, частина належного позивачу нежитлового приміщення загальною площею 66,2 кв.м, яке складається з приміщення № 2-3-4 і знаходиться на двох рівнях (на нижньому рівні - № 2-3 площею 33 кв.м; на верхньому рівні - № 4 площею 33,2 кв.м) та знаходиться поза межами території паркінгу, а саме верхнє № 4 - стало машино-місцем 2-41-1 у межах території паркінгу.
Рішенням загальних зборів співвласників ОСББ, оформленим протоколом № 09/2020 від 10.10.2020 (а.с. 127-131 том 1), зокрема, затверджено кошторис відповідача та щомісячний внесок співвласників будинку в розмірі 8,76 грн за кв.м загальної площі співвласника житлового приміщення; 11,08 грн за кв.м загальної площі співвласника нежитлового приміщення (офісу) та 520,00 грн за паркомісце.
Крім того, з наданих ОСББ документів у справі № 757/53007/21-ц позивач також стверджував, що йому стало відомо, що "член" ревізійної комісії відповідача ОСОБА_2 підписала одноособовий акт ревізійної комісії ОСББ від 05.12.2022 (а.с. 147 том 1).
За змістом означеного акту ревізійною комісією вибірково перевірено щомісячні нарахування за утримання паркомісць, у тому числі приміщення гаражу № 4, яке розташоване на верхньому рівні паркінгу, за період з 01.01.2019 по 01.10.2022, та підтверджено правомірність і правильність вказаних нарахувань у сумі 520,00 грн, що встановлено загальними зборами співвласників ОСББ. Сума за утримання паркомісця розрахована, виходячи з фактичних витрат ОСББ, затверджена загальними зборами, та підлягає обов`язковій сплаті всіма власниками паркомісць. Ревізійною комісією не виявлено будь-яких інших нарахувань за утримання паркомісць за вказаний період. Також комісією встановлено, що паркомісця, у тому числі приміщення гаражу № 4, яке розташоване на верхньому рівні паркінгу, не мають та не мали індивідуальних підключень до будь-яких комунікаційних мереж (опалення, вода, електрика, водовідведення, каналізація), як відповідно до плану паркінгів будинку, виданого БТІ, так і фактично. Ревізійна комісія окремо зазначила, що приміщення гаражу № 4, яке розташоване на верхньому рівні паркінгу та становить предмет судової суперечки, за планом будинку не має будь-яких комунікаційних мереж з водопостачання, водовідведення, опалення, постачання електроенергії тощо. Відсутні будь-які нарахування у бухгалтерських програмах з компенсації користування вказаними вище комунальними послугами як від попереднього власника, так і від нового власника з моменту набуття ним права власності.
Враховуючи наведене позивач стверджував, що спірне рішення ревізійної комісії призвело до нівелювання:
- рахунків ОСББ щодо сплати вартості витрат на утримання приміщення як за нежитлове приміщення; 
- технічного паспорта КП КМР "КМ БТІ" від 10.05.2012, інвентаризаційна справа № 130585, де встановлено кількість машиномісць - 166;
- проєктної документації на паркінг будинку, розробленої "НДІПРОЕТРЕКОНСТРУКЦІЯ", із встановленими межами паркінгу,
а також зумовило легалізацію рейдерської діяльності в будинку шляхом фактичного визнання підробленого ОСББ технічного паспорта на паркінг будинку на 172 паркомісця.
На підставі спірного рішення ревізійної комісії позивач дізнався, що правління змінило свою поведінку на протилежну, а саме: самостійно "приєднало" відокремлене приміщення позивача (з окремим входом та стінами) до території паркінгу та нараховує щомісячні внески у розмірі, які передбачені для паркомісць паркінгу будинку, а не для нежитлових приміщень.
З зазначених підстав позивач вказував, що спірне рішення ревізійної комісії порушує його права та інтереси, оскільки містить недостовірну інформацію, а також прийнято не у відповідності до статуту ОСББ, з порушенням процедури його прийняття та за відсутності кворуму.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено порушення його прав оскаржуваним рішенням та можливість їх відновлення внаслідок визнання спірного рішення ревізійної комісії недійсним.
Колегія суддів погоджується з таким висновком враховуючи наступне.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - це юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна; співвласники багатоквартирного будинку (далі - співвласники) - власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.
Частинами 1, 4, 5 статті 4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" передбачено, що об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. Господарче забезпечення діяльності об`єднання може здійснюватися власними силами об`єднання (шляхом самозабезпечення) або шляхом залучення на договірних засадах суб`єктів господарювання.
За змістом статті 10 означеного Закону органами управління об`єднання є загальні збори об`єднання, правління, ревізійна комісія об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори. Загальні збори скликаються та проводяться в порядку, передбаченому цим Законом для установчих зборів з урахуванням положень цієї статті. Ініціатором загальних зборів є правління об`єднання або ініціативна група, яка складається не менш як з трьох власників квартир або нежитлових приміщень. Рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників. Рішення загальних зборів може бути оскаржене в судовому порядку. До виключної компетенції загальних зборів об`єднання відноситься, зокрема, затвердження статуту об`єднання, внесення змін до нього; затвердження кошторису, балансу об`єднання та річного звіту; визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників; прийняття рішення про реконструкцію та ремонт багатоквартирного будинку або про зведення господарських споруд. Для здійснення контролю за фінансово-господарською діяльністю правління об`єднання на загальних зборах обирається з числа співвласників ревізійна комісія (ревізор) або приймається рішення про залучення аудитора. Порядок діяльності ревізійної комісії та її кількісний склад затверджуються загальними зборами.
Згідно з частинами 1-3 статті 23 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" утримання і ремонт приміщень, які перебувають у власності, здійснюються відповідно до законодавства України. Власник квартири та/або нежитлового приміщення зобов`язаний відповідно до законодавства забезпечити використання, утримання, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт приміщень або їх частин без завдання шкоди майну і порушення прав та інтересів інших співвласників. Внески на утримання і ремонт приміщень або іншого майна, що перебуває у спільній власності, визначаються статутом об`єднання та/або рішенням загальних зборів.
Пунктом 17 розділу 3 статуту ОСББ, затвердженого рішенням загальних зборів співвласників ОСББ, оформленим протоколом № 07/2020 від 10.07.2020  (далі - статут; а.с. 88-90 том 1), передбачено, що для здійснення контролю за фінансово-господарською діяльністю правління об`єднання на загальних зборах обирається з числа співвласників ревізійна комісія, а при необхідності приймається рішення про залучення аудитора. Порядок діяльності ревізійної комісії та її кількісний склад затверджуються загальними зборами. Ревізійна комісія зі свого складу може обирати голову комісії та його заступника. Якщо інше не встановлено рішенням загальних зборів, рішення ревізійної комісії приймаються більшістю голосів від загальної кількості її членів. Кожен член ревізійної комісії при прийнятті нею рішень має один голос та не має права передоручати своє право голосу іншим особам. Ревізійна комісія підзвітна загальним зборам. Загальні збори своїм рішенням вправі в будь-який час припинити повноваження ревізійної комісії чи окремих членів ревізійної комісії. У разі відчуження членом ревізійної комісії всіх належних йому в будинку квартир і нежитлових приміщень, а також у разі смерті члена ревізійної комісії, визнання його померлим, безвісно відсутнім або недієздатним, а також набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього, повноваження такого члена ревізійної комісії припиняються.
Згідно з пунктом 18 розділу 3 статуту ревізійна комісія має право: 
- відповідно до періодичності, встановленої загальними зборами, але не рідше одного разу на рік отримувати від правління та працівників об`єднання первинні та аналітичні документи бухгалтерського і податкового обліку, фінансової, статистичної та податкової звітності об`єднання за будь-який період діяльності об`єднання, ознайомлюватися із зазначеними документами, робити із них виписки та копії; 
- відповідно до періодичності, встановленої загальними зборами, але не рідше одного разу на рік отримувати від правління та працівників об`єднання письмові пояснення щодо діяльності об`єднання за будь-який період діяльності об`єднання; 
- перевіряти та надавати загальним зборам висновки щодо підготовлених правлінням проектів кошторисів, балансу, річного звіту об`єднання; 
- здійснювати інші дії щодо контролю за фінансово-господарською діяльністю правління об`єднання. 
Загальні збори можуть визначити інший перелік прав ревізійної комісії. 
Слід зазначити, що рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи (у тому числі ревізійної комісії) не є правочинами у розумінні статті 202 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за статтею 216 ЦК України. 
Зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.
Ненормативні акти є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені загальними зборами після їх виконання.
У рішенні від 01.12.2004 у в справі № 18-рп/2004 Конституційний Суд України, визначаючи зміст поняття "охоронюваний законом інтерес", розтлумачив, що його треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, яке є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
У мотивувальній частині цього рішення Конституційний Суд зазначив, що:
- "охоронюваний законом інтерес", на відміну від інтересу в широкому розумінні, перебуває виключно у логічно-смисловому зв`язку із суб`єктивними правами, але прямо ними не опосередковується, тобто виходить за межі останніх (абз. 1 пп. 3.3 пункту 3);
- види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними (абз. 3 пп. 3.4 п. 3);
- наголос на "охоронюваності законом" чи законності того чи іншого інтересу застосовується лише у разі, коли не виключена можливість шляхом зловживання інтересами, прагненнями, використовуючи ті чи інші юридичні норми, забезпечити реалізацію незаконних інтересів (абз. 3 пп. 3.5 п. 3);
- поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним (абзац 3 підпункту 3.6 пункту 3);
- легітимний інтерес акціонерного товариства не є простою сукупністю законних інтересів його акціонерів. Індивідуальні інтереси останніх, як правило, відрізняються суперечливістю, а нерідко й конфліктністю, оскільки спрямовуються на пошук і використання або створення шляхів і засобів для задоволення різних за обсягом і змістом потреб та відрізняються різними мотивами у таких бажаннях і прагненнях. Не можуть бути завжди тотожними інтереси власника однієї акції та інтереси держателя контрольного пакету акцій, лабільні інтереси міноритарного (дрібного) акціонера, стратегічні інтереси акціонерного товариства у цілому тощо (абз. 1 пп. 4.1 п. 4);
- проблема правового захисту індивідуальних інтересів, особливо міноритарних акціонерів, як і виключення можливості зловживання такими інтересами, у сучасному законодавстві України ефективно не вирішена. В результаті акціонери, які мають незначний пакет акцій, взагалі не можуть впливати на діяльність товариства, їхні голоси фактично не враховуються на загальних зборах під час прийняття рішень, тобто законодавець свідомо допускає абсолютний пріоритет більшості голосуючих акцій, якими володіють кілька або навіть один акціонер, над меншістю голосуючих акцій, що належать переважній більшості учасників товариства - міноритарним акціонерам, і цим самим відбувається повне погашення законних індивідуальних інтересів останніх інтересами акціонерного товариства, формулювання яких залишається, як правило, прерогативою меншості учасників товариства (абз. 1 пп. 4.3 п. 4);
- акціонер може захищати свої безпосередні права чи охоронювані законом інтереси шляхом звернення до суду у випадку їх порушення, оспорювання чи невизнання самим акціонерним товариством, учасником якого він є, органами чи іншими акціонерами цього товариства; порядок судового захисту порушених будь-ким, у тому числі третіми особами, прав чи охоронюваних законом інтересів акціонерного товариства, які не можуть вважатися тотожними простій сукупності індивідуальних охоронюваних законом інтересів його акціонерів, визначається законом (абз. 1 пп. 4.4 п. 4).
Фактично будь-яке рішення, яке прийняте органами юридичної особи, так чи інакше стосується інтересу учасника (співвласника), який може бути прямим, опосередкованим чи потенційним. Кожний учасник (співвласник) має (чи принаймні повинен мати, діючи добросовісно) інтерес у тому, щоб органи управління діяли відповідно до закону. Це так званий інтерес "всіх та кожного" у легітимності прийнятих рішень, який поряд з цим має абстрактний та загальний характер.
З огляду на функції ревізійної комісії, визначені у статті 10 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", а саме: здійснення контролю за фінансово-господарською діяльністю правління об`єднання, співвласник ОСББ має безсумнівно законний інтерес у правомірній та прозорій діяльності ревізійної комісії, яка є одним з органів управління об`єднання. 
Проте, наявність такого інтересу не означає, що будь-які процедурні порушення під час діяльності ревізійної комісії автоматично мають правові наслідки - визнання недійсним відповідного рішення.
Метою звернення з позовом про визнання недійсним рішення органу управління юридичної особи є не визнання недійсним певного акта, а захист гарантованого законом права, зокрема, на участь в управлінні юридичною особою. 
З огляду на це, обов`язковому встановленню підлягає факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника юридичної особи. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, господарський суд не має підстав для задоволення позову.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Гарантоване статтею 55 Основного Закону й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. 
Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 в справі № 761/45721/16-ц.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Аналогічний за змістом правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 в справі № 924/831/17, від 28.11.2019 в справі                      № 910/8357/18, від 22.09.2022 в справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 в справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 в справі № 904/7841/21.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не було доведено та підтверджено відповідними доказами фактичного та безпосереднього впливу спірного рішення ревізійної комісії на правильність відомостей, зазначених в отриманих позивачем від ОСББ рахунках, а також на відомості технічного паспорту, виданого КП КМР "КМ БТІ" 10.05.2012, та інвентаризаційної справи № 130585, не встановлено фактичного чи правового взаємозв`язку між спірним рішення ревізійної комісії та вищенаведеними документами, складеними різними суб`єктами та у різний час.
Як вже зазначалось спірним рішення ревізійної комісії зафіксовано результати вибіркової перевірки щомісячних нарахувань та утримання паркомісць за період з 01.01.2019 по 01.10.2022, в той же час у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що спірне рішення ревізійної комісії, що фіксує ретроспективні обставини та не створює, не змінює та не припиняє цивільних прав та обов`язків позивача чи інших осіб, стало самостійною та достатньою підставою для прийняття рішень чи вчинення відповідачем (органами його управління) дій, які порушують права позивача на належне йому майно.
Враховуючи наведене, не приймаються до уваги посилання позивача про те, що спірне рішення ревізійної комісії позбавило його права на сплату плати як для нежитлового приміщення, права на комунальні послуги та, у подальшому, рейдерське захоплення майна позивача, а також на те, що на підставі спірного рішення належне позивачу приміщення № 2-3-4 віднесено до території паркінгу та змінено порядок нарахування вартості утримання належного йому майна, чим спричинено позивачу збитки та зумовлено перебування позивача у стані правової невизначеності щодо площі та кількості паркомісць будинку.
Викладені позивачем у позові доводи фактично зводяться до оспорювання дійсності виданого КП КМР "КМ БТІ" технічного паспорту від 10.05.2012 на паркінг в будинку на 172 паркомісця та порушення прав позивача як власника нежитлового приміщення загальною площею 66,2 кв.м, яке складається з приміщення № 2-3-4 і знаходиться на двох рівнях, що полягає у зміні порядку розрахунку правлінням ОСББ нарахувань за вказане майно, які не можуть бути відновлені внаслідок визнання недійсним спірного рішення ревізійної комісії у даній справі, яке не встановлює, а лише підтверджує правомірність і правильність вказаних нарахувань у сумі 520,00 грн, що встановлено загальними зборами співвласників ОСББ.
Вказані обставини підтверджуються посиланнями самого позивача у позовній заяві на те, що спірне рішення ревізійної комісії фактично спрямоване на прикриття незаконної діяльності ОСББ щодо підробки документації на будинок, і таке рішення, за твердженням ОСОБА_1 , було прийняте ревізійною комісією відповідача як заінтересованою особою щодо результату вирішення судової справи № 757/53007/21-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСББ, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Євротранссервіс", про захист прав споживача та відновлення надання комунальних послуг.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що ініціювання спору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду від 27.01.2020 року в справі № 761/26815/17).
Твердження позивача про порушення відповідачем внаслідок прийняття спірного рішення ревізійної комісії принципів належного врядування та добросовісності, а також перебування позивача у стані правової невизначеності, оцінюються судом критично з огляду на те, що з метою отримання судового захисту шляхом визнання недійсним саме рішення органу управління юридичної особи позивач не може абстрактно та загально посилатися на порушення його прав, а має обґрунтувати конкретне несправедливе обмеження (порушення) його безпосередніх прав чи інтересів прийнятим рішенням, що оскаржується, а також співмірність обраного способу захисту (відновлення становища, яке існувало до прийняття оскаржуваного рішення) зі стверджуваним порушенням.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від            10.11.2021 року в справі № 924/881/20.
Інші посилання ОСОБА_1 , викладені у позові, зокрема, на те, що колишній голова ОСББ ОСОБА_3 умисно не передавав ревізійній комісії достовірну проєктну документацію на будинок, а також на взаємопов`язаність спірного рішення ревізійної комісії та підробки ОСББ технічного паспорта на паркінг будинку, не стосуються безпосереднього предмета спору та не свідчать про наявність порушеного права позивача внаслідок прийняття ревізійною комісією спірного рішення.
При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права (постанова Верховного Суду від 02.02.2022 в справі № 910/18962/20).
Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Звертаючись з позовом за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який відповідає змісту права, що порушене й буде здатний таке право поновити; обраний спосіб захисту має бути передбачений приписами статті 16 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами договором. Законодавчі обмеження матеріально правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті. Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес (постанова Верховного Суду від 10.09.2020 року в справі № 904/3368/18).
Верховний Суд наголошував, що вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні (постанова Верховного Суду від 10.09.2020 року в справі № 904/3368/18).
Верховний Суд у постанові від 10.11.2021 в справі № 910/8060/19 вказав, що під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Під ефективністю судового захисту розуміється спроможність судового рішення (за наслідками його виконання) призвести до усунення невизначеності у праві позивача та відновити права та законні інтереси особи, на захист яких було подано відповідний позов.
Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 31.07.2003 в справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).
Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 року в справі "Кудла проти Польщі"(Kudla v. Poland)).
У рішенні ЄСПЛ від 05.04.2005 в справі "Афанасьєв проти України" зазначено, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2003 від 30.01.2003).
Таким чином, виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність); відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Відтак, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 в справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02.02.2021 в справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22.06.2021 в справі № 220/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).
Отже, рішення органів управління юридичної особи (які породжують певні правові наслідки, спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин) можуть бути оскаржені в судовому порядку учасником юридичної особи шляхом пред`явлення позову про визнання їх недійсними, якщо такі рішення порушують права чи законні інтереси такого учасника (співвласника). Водночас, позивач за таким позовом має довести спроможність судового рішення про визнання недійсним рішення органу управління юридичної особи призвести до відновлення прав та законних інтересів позивача, на захист яких було подано такий позов. 
З огляду на недоведеність позивачем факту порушення його прав спірним рішенням ревізійної комісії та можливість відновлення таких прав внаслідок визнання його недійсним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.
Щодо понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції.
Згідно із ч.ч. 1, 3  ст. 123 ГПК України  судові витрати складаються з судового збору та витрат та пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема,  витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 8 статті 129 ГПК України  визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом 5-ти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
На доведення понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідачем надано:
- договір про надання правової (правничої) допомоги № 01/05/2020 від 01.05.2020 (а.с. 37-39 том 1) укладений між ОСББ, як клієнтом, та адвокатським об`єднанням "Ю.Д.К.", за умовами якого клієнт доручає та оплачує, а об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу клієнту, або іншій особі за вказівкою клієнта, в обсязі та на умовах, передбачених даним договором;
- додаткову угоду № 8 від 19.11.2024 до договору (а.с. 29 том 2) щодо надання правничої допомоги у справі № 910/13250/24, а саме сторони визначили, що оплата правничої допомоги буде здійснюватися у розмірі              8 000,00 грн за підготовку заяв по суті справи (позовної заяви, відзиву тощо), апеляційних та/або касаційних скарг, та 3 500,00 грн за участь адвоката у кожному судовому засіданні;
- акт надання правової допомоги від 18.02.2025 у сумі 18 500,00 грн (а.с. 28 том 2), а саме: за складання та подання відзиву на позов (8 000,00 грн), а також участь у судових засіданнях 15.01.2025 (3 500,00 грн), 12.02.2025 (3 500,00 грн) та 19.02.2025 (3 500,00 грн);
- виписку по банківському рахунку об`єднання щодо оплати ОСББ  18 500,00 грн (а.с. 30 том 2);
- ордер АІ № 1751782 від 19.11.2024 (а.с. 167 том 1).
Частиною 2 статті 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У відповідності до ч. 4 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, згідно із приписами ч. 5 ст. 126 ГПК України, суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. 
Аналогічний висновок викладений у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Верховного Суду від 22.06.2022 у справі № 904/7334/21, від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц).
Разом із тим, позивачем обґрунтованого клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, понесених відповідачем у зв`язку із розглядом справи, до суду першої інстанції не було подано.
У статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту; і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. 
Дана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.
Позивачем не надано доказів невідповідності заявленої відповідачем до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу критерію реальності адвокатських витрат, неспівмірності понесених витрат на адвокатські послуги, їх необхідності тощо, у зв`язку з чим доводи апелянта щодо неспівмірності заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу адвоката зі складністю справи, та оплати позивачем, як співвласником ОСББ, грошових коштів на юридичне обслуговування діяльності ОСББ, до уваги апеляційним судом не приймаються. 
Так, заявлені відповідачем витрати на правничу допомогу адвоката підтверджується відповідними доказами, відповідають реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, тож з огляду на спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені позивачем витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з позивача в сумі 18 500,00 грн.
Відтак, переглянувши оскаржуване рішення, колегія суддів дійшла висновку про те, що твердження скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі,  не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у справі  № 910/13250/24 залишити без задоволення. 
Рішення  господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у справі  № 910/13250/24 залишити без змін. 
Матеріали справи № 910/13250/24 повернути до місцевого господарського суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено 25.07.2025.

Головуючий суддя                                                            М.А. Руденко 

Судді                                                                                Є.Ю. Пономаренко

                                                                                М.А. Барсук