ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 201/14368/15-ц
провадження № 61-2344сво24
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Грушицького А. І., Гулька Б. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д.,                    Синельникова Є. В., Фаловської І. М.,             
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,  
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року у складі судді Демидової С. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду                              від 10 січня 2024 року у складі колегії суддів: Космачевської Т. В.,        Канурної О. Д., Халаджи О. В.,
1. Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення грошових коштів.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що уклав із відповідачем десять договорів банківського вкладу, за умовами яких банк прийняв грошові кошти для розміщення їх на депозитних вкладах зі сплатою процентів за користування та на умовах повернення, визначених у договорах. 
Починаючи з 2015 року, він неодноразово звертався до відділень ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Євпаторії, м. Києві та м. Дніпропетровську з вимогами про повернення повної суми вкладів та нарахованих відсотків, а також телефонував до служби підтримки клієнтів банку. Проте йому було відмовлено та повідомлено про припинення діяльності відокремленого підрозділу, розташованого на території Автономної Республіки Крим.
ПАТ КБ «ПриватБанк» продовжує здійснювати свою діяльність, як юридична особа та банківська установа, його ліцензію на здійснення банківської діяльності не анульовано, тимчасову адміністрацію не введено. Надання послуг із розміщення депозиту здійснює саме банк, а не його структурні одиниці, яким надано відповідні повноваження. Стороною договору у таких випадках є банк, відтак, саме банк має відповідати за зобов`язаннями, взятими на себе за укладеним договором. 
ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти:
за договором № SAMDN25000722824734 - суму банківського вкладу у розмірі 146 190,00 грн та відсотки за банківським вкладом за весь період користування банком коштами, починаючи з 12 січня 2012 року до дня звернення до суду, що становить 74 335,19 грн, усього ? 220 525, 19 грн;
за договором № SAMDN25000727361899 - суму банківського вкладу у розмірі 2 225,00 дол. США та відсотки за банківським вкладом за весь період користування банком коштами, починаючи з 23 липня 2012 року до дня звернення до суду, що становить 654,58 дол. США, всього ?                                    2 879,58 дол. США, що за курсом Національного банку України (далі  - НБУ) еквівалентно 62 774,84 грн;
за договором № SAMDN25000729694263 - суму банківського вкладу                                       5 086,21 дол. США та відсотки за банківським вкладом за весь період користування банком коштами, починаючи з 15 жовтня 2012 року до дня звернення до суду, що становить 1 450,41 дол. США, всього складає                                6 536,62 доларів США та за курсом НБУ еквівалентно 142 498,31 грн;
за договором № SAMDN80000729694269 - суму банківського вкладу                                100,00 дол. США та відсотки за банківським вкладом за весь період користування банком коштами, починаючи з 15 жовтня 2012 року до дня звернення до суду, що становить 28,00 дол. США, всього -                                 128,00 дол. США та за курсом НБУ еквівалентно 2 803,04 грн;
за договором № SAMDN25000735500033 - суму банківського вкладу                                     7 600,00 дол. США та відсотки за банківським вкладом за весь період користування Банком коштами, починаючи з 28 травня 2013 року до дня звернення до суду, що становить 1 785,24 дол. США, всього ?                                              9 385,24 дол. США та за курсом НБУ еквівалентно 204 598,24 грн;
за договором № SAMDN25000735591186 суму банківського вкладу                               61 761,45 грн та відсотки за банківським вкладом за весь період користування банком коштами, починаючи з 01 червня 2013 року до дня звернення до суду, що становить 24 294,70 грн, а всього ? 86 056,15 грн;
за договором № SAMDN25000736200168 - суму банківського вкладу                                       95 500,00 грн та відсотки за банківським вкладом за весь період користування банком коштами, починаючи з 01 червня 2013 року до дня звернення до суду, що становить 32 011,25 грн, усього ? 127 511,25 грн;
за договором № SAMDN25000738761811 - суму банківського вкладу                                  36 525,73 грн та відсотки за банківським вкладом за весь період користування банком коштами, починаючи з 23 жовтня 2013 року до дня звернення до суду, що становить 13 366,73 грн, усього 49 892,46 грн;
за договором № SAMDNWFD0070036208000 - суму банківського вкладу                                40 463,14 грн та відсотки за банківським вкладом за весь період користування банком коштами, починаючи з 16 грудня 2013 року до дня звернення до суду, що становить 14 305,74 грн, усього ? 54 768,88 грн;
за договором № SAMDNWFD0070039029200 - суму банківського вкладу                             33 000,00 грн та відсотки за банківським вкладом за весь період користування банком коштами, починаючи з 19 грудня 2013 року до дня звернення до суду, що становить 10 909,80 грн, усього ? 43 909,80 грн.
Короткий зміст рішення першої інстанції
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня                   2021 року залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня         2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дійсно у відділенні, що розташоване в АР Крим, ОСОБА_3 уклав із ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитні договори, вклади за якими банківська установа йому не повернула.
Згідно з матеріалами спадкової справи № 51/2016, заведеної після смерті ОСОБА_3 , спадщину за законом та за заповітом прийняла його дочка ОСОБА_1 , надіславши до нотаріальної контори відповідну заяву, отже вона є спадкоємцем. Однак матеріали цивільної справи містять також і заповідальне розпорядження на ім`я сина ОСОБА_4 . Суд зазначив, що заповіт на ім`я ОСОБА_1 не скасовує здійснених ОСОБА_3 заповідальних розпоряджень у вказаних договорах банківського вкладу. Дійшовши висновку, що ОСОБА_1 фактично намагається вирішити спір про право власності на спадкове майно, суд вважав необхідним залучення й інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3 . З огляду на неможливість, на відміну від відповідача, залучення співпозивача у справі, суд відмовив із цих підстав у позові. 
Короткий зміст оскарженої постанови апеляційного суду
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 січня 2024 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним і обґрунтованим та не вбачав підстав для його скасування.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
17 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №  463/579/18,                            від 16 лютого 2022 року у справі № 204/9057/19, від 07 жовтня 2020  року                  у справі № 450/2286/16-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі                                      №  761/23904/19).
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 на час відкриття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем та не виявив бажання прийняти спадщину, хоча вже минуло понад вісім років. Отже він втратив своє право на спадкування, а тому помилковим є висновок судів про необхідність його залучення до участі у справі.
10 лютого 2021 року Дніпровський апеляційний суд вже висловився з цього приводу у цій справі та скасував ухвалу суду першої інстанції, постановлену щодо її права на спадкове майно, зазначивши, що: «матеріалами справи підтверджено той факт, що ОСОБА_1 є спадкоємцем позивача не тільки за законом, але і за заповітом, яким ОСОБА_1 наділено спадковими правами щодо сум банківських вкладів, які є предметом спору у даній справі. З огляду на зазначене та враховуючи, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про закриття провадження у справі, тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду». Вказані обставини є преюдиційними, а тому суд не повинен був повторно досліджувати їх.».
Суди не врахували, що у ОСОБА_4 припинено не тільки право спадкування, а й право на оспорення, оскільки він висловив своєю поведінкою/бездіяльністю, що не буде реалізовувати свого права на оспорення. У свою чергу вона не втратила своє право на спадкування та на оспорення бездіяльності банку щодо неповернення грошових коштів, проте не отримала захисту своїх порушених прав у суді.
Доводи інших учасників справи
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №  463/579/18, від 16 лютого 2022 року у справі № 204/9057/19, від 07 жовтня 2020  року у справі № 450/2286/16-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі №  761/23904/19)..
12 березня 2024 року справа № 201/14368/15-ц надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2025 року зазначену справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної  палати  Касаційного цивільного суду від 31 березня 2025 року справу № 201/14368/15-ц прийнято до провадження та призначено до розгляду Верховним Судом у складі Об'єднаної  палати  Касаційного цивільного суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_3 уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» десять договорів банківських вкладів, а саме: 
договір від 12 січня 2012 року № SAMDN25000722824734 - сума вкладу                  81 000,00 грн;
договір від 23 липня 2012 року № SAMDN25000727361899 - сума вкладу                   2 225,00 дол. США;
договір від 15 жовтня 2012 року № SAMDN25000729694263 - сума вкладу 5 086,21 дол. США;
договір від 15 жовтня 2012 року № SAMDN80000729694269 - сума вкладу 100,00 дол. США;
договір від 28 травня 2013 року № SAMDN25000735500033 - сума вкладу    7 600,00 дол. США;
договір від 01 червня 2013 року № SAMDN25000735591186 - сума вкладу 61 761,45 грн;
договір від 02 липня 2013 року № SAMDN25000736200168 - сума вкладу 95 500,00 грн;
договір від 23 жовтня 2013 року № SAMDN25000738761811 - сума вкладу 36 525,73 грн;
договір від 16 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070036208000 - сума вкладу 40 463,14 грн;
договір від 19 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070039029200 - сума вкладу 33 000,00 грн.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
16 лютого 2016 року після смерті ОСОБА_3 відкрито спадкову справу № 51/2016 за заявою його дочки ОСОБА_1 . 
Постановою державного нотаріуса П`ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 29 липня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на грошові вклади в ПАТ КБ «ПриватБанк» після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька                     ОСОБА_3 через відсутність спадкового майна (грошових вкладів у ПАТ КБ «ПриватБанк»).
У договорах від 12 січня 2012 року № SAMDN25000722824734, від 23 липня 2012 року № SAMDN25000727361899, № SAMDN25000729694263,                            від 15 жовтня 2012 року № SAMDN80000729694269 та від 23 жовтня                      2013 року № SAMDN25000738761811 ОСОБА_3 зробив заповідальні розпорядження, складені відповідно до статті 1228 ЦК України, на користь свого сина ОСОБА_4 .
Відповідно до заповіту від 14 жовтня 2014 року ОСОБА_3 , зокрема, призначив спадкоємцем свого рахунку № НОМЕР_1 за заявою від 02 липня 2013 року № SAMDN25000736200168 та рахунку                                                                   № НОМЕР_2 за заявою від 19 грудня 2013 року                                            № SAMDNWFD0070039029200, відкритих у ПАТ КБ «ПриватБанк», свою дочку ОСОБА_1 . 
Цей заповіт на ОСОБА_1 не скасовує здійснених ОСОБА_3 заповідальних розпоряджень у вказаних договорах банківського вкладу.
2.Мотивувальна частина         
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
Ухвала суду касаційної інстанції про передачу справи на розгляд Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду мотивована тим, що до складу спадкового майна згідно зі статті 1228 ЦК України входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від способу розпорядження ним - чи зроблено розпорядження щодо права на вклад у заповіті, чи безпосередньо у банку (фінансовій                 установі) - таке право входить до складу спадщини і на нього поширюються загальні правила спадкування. Спадкодавець має можливість розпорядитися належним йому правом вимоги грошових коштів (в українській або іноземній валюті), які були внесені на підставі договору банківського вкладу (депозиту) або рахунку. Проте в будь-якому разі спадкодавець самостійно приймає рішення про те, яким чином розпорядитися правом на вклад. Розпорядження банку (фінансовій установі) по своїй суті є одностороннім правочином, за допомогою якого здійснюється розпорядження правом на вклад. На такий односторонній правочин поширюються відповідні положення ЦК України про правочини (зокрема, про форму, недійсність правочинів). Розпорядження банку (фінансовій установі) досить специфічний односторонній правочин, оскільки може втілюватися як в окремому документі, так і бути умовою договору. Особа, яка вказана у розпорядженні банку (фінансовій установі), є спадкоємцем вкладу і має можливість на власний розсуд прийняти спадщину (право на вклад) або відмовитися від її прийняття чи не прийняти. Якщо особа, вказана у розпорядженні банку (фінансовій установі), не прийняла спадщину або відмовилася від її прийняття, то спадкування права на вклад здійснюється спадкоємцем (спадкоємцями) за заповітом чи/та законом, який прийняв спадщину. Сама по собі вказівка особи у заповідальному розпорядженні банку (фінансовій установі) не свідчить про прийняття такою особою спадщини.
Передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважала, що є підстави для відступу від висновків щодо застосування положень статті 1228 ЦК України, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 201/14367/15-ц (провадження                           № 61-11625св19). 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду посилається на те, що у суду касаційної інстанції існує два підходи щодо  застосування частини першої статті 352 ЦПК України в подібних правовідносинах.
Так, у справі, яка переглядається, встановлені судами обставини та зібрані докази не дають підстав для висновку про наявність інших спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , зокрема син -                        ОСОБА_4 . Тому висновки судів, що ОСОБА_1 намагається вирішити спір про право власності на спадкове майно та про необхідність залучення й інших спадкоємців після померлого ОСОБА_3 до участі у справі, є помилковими. Про таке не свідчить і наявність в окремих депозитних договорах заповідальних розпоряджень на користь                       ОСОБА_4 , складених відповідно до статті 1228 ЦК України, та не є підставою для відмови у позові ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем щодо цих вкладів за законом. Підстав для залучення ОСОБА_4 , як правонаступника померлого ОСОБА_3 (позивача, співпозивача), немає за відсутності підстав (відомостей) вважати його спадкоємцем, який прийняв спадщину.
Водночас у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 201/14367/15-ц (провадження № 61-11625св19) в аналогічному спорі між тими ж сторонами про стягнення коштів за іншими депозитними договорами зроблені протилежні висновки, зокрема зазначено, що:
«судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 січня 2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» у відділенні, що розташоване за адресою: 97400, Україна, АР Крим, м. Євпаторія, вул. Перемоги, 36, були укладенні депозитні договори. ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуло зазначені вклади позивачеві, що стало приводом для звернення до суду. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2017 року у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 , у якості правонаступника залучено його доньку ОСОБА_1 . При залученні до участі у справі як правонаступника ОСОБА_3 його доньки ОСОБА_1 , судами попередніх інстанцій неправильно встановлено коло спадкоємців померлого ОСОБА_3 , які можуть бути його правонаступниками за спірними договорами банківських вкладів. Тобто процесуальне правонаступництво може мати місце лише при правонаступництві у матеріальних правовідносинах.
Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме вона є правонаступником ОСОБА_3 за спірними договорами банківських вкладів, тобто у матеріальних правовідносинах. З огляду на це, суди дійшли неправильного висновку про задоволення позову на користь ОСОБА_1 оскільки вона є неналежним позивачем у справі.
При цьому судами не надано належну правову оцінку наявним у матеріалах справи документам, зокрема, договору банківського вкладу                          № SAMDN25000732103077 від 10 січня 2013 року, договору                                     № SAMDN80000732103303 від 10 січня 2013 року та заповіту від 14 жовтня 2014 року (том 1 а. с. 9, 10, 134). Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що у зазначених договорах міститься заповідальне розпорядження на ім`я сина ОСОБА_3 - ОСОБА_4 (том 1 а. с. 9, 10).
Згідно із частиною першою статті 1228 ЦК України вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Тобто, апеляційний суд не звернув уваги на те, що договори банківського вкладу містять заповідальне розпорядження на ім`я ОСОБА_4 , якого як правонаступника не залучили. Наявний у матеріалах справи заповіт від 14 жовтня 2014 року на ім`я ОСОБА_1 серед переліку майна, що їй заповідається, не містить грошових коштів за спірними депозитними договорами. Отже, заповіт не скасував заповідальне розпорядження.
Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, допустили порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. При цьому касаційний суд звертає увагу на те, що на відміну від відповідача замінити позивача у справі неможливо, тому у позові слід відмовити».
Тобто, касаційний суд уважав правонаступником позивача у такому спорі особу, на користь якої спадкодавець зробив заповідальне розпорядження банку (фінансовій установі), незалежно від факту прийняття таким суб`єктом спадщини, а спадкоємця за законом, таким, що не може вимагати повернення вкладу.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з таких мотивів.
У статті 1228 ЦК України передбачено, що вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). 
Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. 
Заповіт, складений після того, як було зроблене розпорядження банку (фінансовій установі), повністю або частково скасовує його, якщо у заповіті змінено особу, до якої має перейти право на вклад, або якщо заповіт стосується усього майна спадкодавця.
Таким чином, за нормами ЦК України право на вклад входить до складу спадщини у всіх випадках, незалежно від способу розпорядження ним, а порядок і умови переходу прав на нього до спадкоємців відповідають звичайній процедурі спадкування.
Отже, для отримання вкладу, особі щодо якої вкладником вчинено заповідальне розпорядження необхідно прийняти спадщину та отримати свідоцтво про право на неї для пред`явлення такого свідоцтва до фінансової установи.
Цивільним законодавством визначено наслідки, які виникають для спадкоємця у випадку пропуску ним строку для прийняття спадщини. 
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Це стосується того спадкоємця, який не перелічений серед осіб, що за законом (ст. 1268 ЦК) вважаються такими, що прийняли спадщину.
Якщо спадщину не прийняв спадкоємець за заповітом, застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК України, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.
У випадку неприйняття спадщини усіма спадкоємцями за заповітом відповідно до частини другої статті 1223 ЦК України до спадкування закликаються спадкоємці за законом.
Якщо ж спадщину не прийняв спадкоємець за законом, спадкують інші спадкоємці за законом однієї з ним черги, а за їх відсутності - спадкоємці подальших черг (частина друга статті 1258 ЦК України).
У разі неприйняття спадщини і спадкоємцями за заповітом, і спадкоємцями за законом, спадщина визнається відумерлою (стаття 1277 ЦК України).
Норма частини першої статті 1272 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який не подав протягом установленого строку заяву про прийняття спадщини, вважається таким, що не прийняв її. Водночас не передбачається вчинення будь-яких дій з боку такого спадкоємця, включаючи подання заяв. 
Тобто неприйняття спадщини є наслідком бездіяльності спадкоємця.
У справі, яка переглядається об`єднаною палатою, 03 вересня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», предметом якого є вимога про стягнення грошових коштів за договорами банківських вкладів, тобто спірні правовідносини допускають правонаступництво. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2016 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2016 року скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішенням Кіровського районного суду від 12 травня 2016 року встановлено факт смерті                               ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , у свою чергу суд першої інстанції, через відсутність інформації про правонаступника (спадкоємця), неправильно застосував норми права. Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що рішенням Кіровського районного суду від 12 травня 2016 року у справі № 203/1505/16-ц за заявою ОСОБА_1 установлено факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 за місцем постійного проживання за адресою АДРЕСА_1 . Судом також установлено, що заявниця, яка є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України, є рідною дочкою ОСОБА_3 .                  У зв`язку зі смертю ОСОБА_3 відкрилась спадщина на нерухоме майно та кошти на рахунках у банках, спадкоємцем якого за заповітом є заявниця.
На виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська                      від 11 вересня 2019 року про витребування доказів у справі П`ята Дніпровська державна нотаріальна контора надіслала копію спадкової справи № 51/2016 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1                    ОСОБА_3 , яка містить заяву ОСОБА_1 про те, що вона приймає спадщину за законом та за заповітом, заяви інших спадкоємців у спадковій справі відсутні.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2020 року провадження у справі закрито на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що саме ОСОБА_1 є правонаступником                        ОСОБА_3 за спірними правовідносинами. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 вказану ухвалу суду скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Судове рішення мотивовано тим, що згідно з матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті померлого батька, ОСОБА_1 прийняла спадщину за законом та за заповітом, надіславши відповідну заяву до нотаріальної контори, тому ОСОБА_1 є спадкоємцем позивача.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2021 року ОСОБА_1 залучено правонаступником ОСОБА_3 . Суд указав, що матеріалами справи підтверджено той факт, що ОСОБА_1 є спадкоємцем позивача ОСОБА_3 не тільки за законом, але й за заповітом, яким ОСОБА_1 наділено спадковими правами щодо банківських вкладів, які є предметом спору у цій справі.
Суди встановили, що 16 лютого 2016 року після смерті ОСОБА_3 відкрито спадкову справу № 51/2016 за заявою його дочки                  ОСОБА_1 . Відповідно до заповіту від 14 жовтня 2014 року за заявою від 02 липня 2013 року № SAMDN25000736200168 та за заявою                              від 19 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070039029200 ОСОБА_3 призначив спадкоємцем рахунків, відкритих у ПАТ КБ «ПриватБанк», свою дочку ОСОБА_1 . У договорах від 12 січня 2012 року                                  № SAMDN25000722824734, від 23 липня 2012 року                                                     № SAMDN25000727361899, від 15 жовтня 2012 року                                                   № SAMDN25000729694263, від 15 жовтня 2012 року                                                  № SAMDN80000729694269 та від 23 жовтня 2013 року                                                     № SAMDN25000738761811 ОСОБА_3 зробив заповідальні розпорядження, складені відповідно до статті 1228 ЦК України, на користь свого сина ОСОБА_4 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили із того, що ОСОБА_1 фактично намагається вирішити спір про право власності на спадкове майно, а, відтак, необхідно залучити й інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3 . При цьому, на відміну від відповідача, залучити співпозивача у справі неможливо.
Проте такий висновок судів є помилковим, з огляду на те, що до складу спадкового майна, згідно зі статті 1228 ЦК України, входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від способу розпорядження ним - чи зроблено розпорядження щодо права на вклад у заповіті, чи безпосередньо у банку (фінансовій установі) - таке право входить до складу спадщини і на нього поширюються загальні правила спадкування; особа, яка вказана у розпорядженні банку (фінансовій установі),                               є спадкоємцем вкладу і має можливість на власний розсуд прийняти спадщину (право на вклад) або відмовитися від її прийняття чи не прийняти; якщо особа, вказана у розпорядженні банку (фінансовій установі), не прийняла спадщину або відмовилася від її прийняття,                         то спадкування права на вклад здійснюється спадкоємцем (спадкоємцями), який прийняв спадщину, за заповітом чи/та законом.
При цьому суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами. При вирішенні питання про залучення правонаступників учасників справи суду потрібно встановити наявність чи відсутність правонаступництва на підставі норм матеріального права у спірних правовідносинах, зокрема чи відомі особи, які прийняли спадщину. Саме для встановлення осіб, які прийняли спадщину, статтею 251 ЦПК України передбачено обов`язок суду зупинити провадження у справі, правовідносини у якій допускають правонаступництво. 
У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив (стаття 55 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року в справі                                      № 752/16818/18 вказано, що процесуальне правонаступництво - це заміна під час провадження у цивільній справі сторін або третіх осіб іншими особами, до яких переходять права та обов`язки у спірних правовідносинах. Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами. Проте процесуальне правонаступництво можливе лише тоді, коли у майнових відносинах відбулось правонаступництво. Отже, при вирішенні питання про залучення правонаступників учасників справи суду потрібно встановити наявність чи відсутність правонаступництва на підставі норм матеріального права у спірних правовідносинах.
Під час вирішення питання про залучення правонаступників до участі у справі суд повинен встановити, чи допускають спірні правовідносини правонаступництво та чи відомі особи, які прийняли спадщину. Саме для встановлення осіб, які прийняли спадщину, статтею 251 ЦПК України передбачено обов`язок суду зупинити провадження у справі, правовідносини у якій допускають правонаступництво (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 760/9496/21).
У цій справі єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину в установленому законом порядку після смерті ОСОБА_3 , є його дочка -                   ОСОБА_1 . Син ОСОБА_3 , на ім`я якого останній надав розпорядження банку щодо відповідних договорів вкладу, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався. 
Аналізуючи норми цивільного законодавства щодо процедури спадкування, наслідків неподання спадкоємцями заяв про прийняття спадщини та особливостей спадкування вкладів, а також, беручі до уваги правову природу розпорядження вкладника банку на випадок його смерті щодо коштів, розміщених на рахунках, можна зробити висновок, що за відсутності доказів прийняття спадщини особою, на ім`я якої вкладник зробив заповідальне розпорядження фінансовій установі щодо грошових вкладів на випадок його смерті, право на такі вклади спадкується за законом. 
ОСОБА_1 , яка є єдиною спадкоємицею позивача, зокрема за законом, та прийняла спадщину, має право вимагати повернення вкладу, оскільки ОСОБА_4 , на користь якого позивач зробив розпорядження банку (фінансовій установі) щодо вкладів, спадщину не прийняв, а, отже, останній не є правонаступником позивача у цій справі.
Таким чином, у справі, яка є предметом перегляду об`єднаної палати, установлені судами обставини та зібрані докази не дають підстав для висновку про наявність інших спадкоємців, які прийняли спадщину ОСОБА_3 , зокрема син - ОСОБА_4 . Тому висновки судів, що ОСОБА_1 намагається вирішити спір про право власності на спадкове майно, необхідність залучення й інших спадкоємців після померлого ОСОБА_3 до участі у справі, є помилковими. Про таке не свідчить і наявність в окремих депозитних договорах заповідальних розпоряджень на користь ОСОБА_4 , складених відповідно до статті 1228 ЦК України, та не є підставою для відмови у позові                           ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем щодо цих вкладів за законом. Підстав для залучення ОСОБА_4 , як правонаступника померлого ОСОБА_3 (позивача, співпозивача), немає, за відсутності підстав (відомостей) вважати його спадкоємцем, який прийняв спадщину.
За таких обставин Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Щодо наявності підстав для відступу від правових висновків, викладених у постанові викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 201/14367/15-ц (провадження № 61-11625св19)
Передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважала, що є підстави для відступу від висновків щодо застосування положень статті 1228 ЦК України, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 201/14367/15-ц (провадження                           № 61-11625св19).
У справі 201/14367/15 спір виник між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо повернення вкладів із нарахованими відсотками за двома договорами, які містили заповідальні розпорядження на ім`я сина позивача - ОСОБА_4 . Після сперті позивача до участі в справі залучено ОСОБА_1 , як його правонаступника. У цій справі суди позов задовольнили.
Скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виснувала про відсутність підстав для задоволення позову, посилаючись на те, що при залученні до участі у справі, як правонаступника                     ОСОБА_3 , його доньки ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій неправильно встановили коло спадкоємців померлого ОСОБА_3 , які можуть бути його правонаступниками за спірними договорами банківських вкладів. Тобто процесуальне правонаступництво може мати місце лише при правонаступництві у матеріальних правовідносинах.
Крім того, колегія суддів вважала, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме вона є правонаступником ОСОБА_3 за спірними договорами банківських вкладів, тобто у матеріальних правовідносинах. З огляду на це, суди дійшли неправильного висновку про задоволення позову на користь                  ОСОБА_1 , оскільки вона є неналежним позивачем у справі.
У справі № 201/14367/15 колегія суддів зазначила, що суди не надали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи документам, зокрема, договору банківського вкладу від 10 січня 2013 року                                 № SAMDN25000732103077, договору від 10 січня 2013 року                                      № SAMDN80000732103303 та заповіту від 14 жовтня 2014 року. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що у зазначених договорах міститься заповідальне розпорядження на ім`я сина ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .
Тобто, в аналогічному спорі між тими ж сторонами про стягнення коштів за іншими депозитними договорами зроблені протилежні висновки, зокрема касаційний суд уважав правонаступником позивача у такому спорі особу, на користь якої спадкодавець зробив заповідальне розпорядження банку (фінансовій установі), незалежно від факту прийняття таким суб`єктом спадщини, а спадкоємця за законом таким, що не може вимагати повернення вкладу.
За викладених обставин Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня                      2019 року у справі № 201/14367/15-ц (провадження № 61-11625св19).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права За таких обставин, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Щодо судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Висновки щодо застосування норми права
У постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати (частина друга статті 416 ЦПК України).
На підставі викладеного, частини другої статті 416 ЦПК України, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду висловлює такі висновки про застосування норм права.
До складу спадкового майна згідно зі статті 1228 ЦК України входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від способу розпорядження ним - чи зроблено розпорядження щодо права на вклад у заповіті, чи безпосередньо у банку (фінансовій установі) - таке право входить до складу спадщини і на нього поширюються загальні правила спадкування.
Спадкодавець має можливість розпорядитися належним йому правом вимоги грошових коштів (в українській або іноземній валюті), які були внесені на підставі договору банківського вкладу (депозиту) або рахунку. Проте в будь-якому разі спадкодавець самостійно приймає рішення про те, яким чином розпорядитися правом на вклад.
Розпорядження банку (фінансовій установі) по своїй суті є одностороннім правочином, за допомогою якого здійснюється розпорядження правом на вклад. На такий односторонній правочин поширюються відповідні положення ЦК України про правочини (зокрема, про форму, недійсність правочинів). Розпорядження банку (фінансовій установі) досить специфічний односторонній правочин, оскільки може втілюватися як в окремому документі, так і бути умовою договору.
Особа, яка вказана у розпорядженні банку (фінансовій установі), є спадкоємцем вкладу і має можливість на власний розсуд прийняти спадщину (право на вклад) або відмовитися від її прийняття чи не прийняти.
Якщо особа, вказана у розпорядженні банку (фінансовій установі), не прийняла спадщину або відмовилася від її прийняття, то спадкування права на вклад здійснюється спадкоємцем (спадкоємцями) за заповітом чи/та законом, який прийняв спадщину Сама по собі вказівка особи у заповідальному розпорядженні банку (фінансовій установі) не свідчить про прийняття такою особою спадщини. 
Керуючись статтями 400, 403, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська                               від 05 вересня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 січня 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська    	
Судді:	А. І. Грушицький    	
 	Б. І. Гулько    	
 	В. І. Крат    	
 	Д. Д. Луспеник     Є. В. Синельников    	
 	І. М. Фаловська