П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 червня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/12566/24	

Головуючий в 1 інстанції: Хурса О.О.
Місце та час укладення судового рішення «--:--», м. Одеса
                                                                                                        Повний текст судового рішення складений 25.09.2024

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі  колегії суддів:
головуючого судді Крусяна А.В.,
суддів Шевчук О.А., Яковлєва О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, - 
В С Т А Н О В И В:
23.04.2024 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень від 18.01.2023 №54, від 22.02.2023 №366 про відмову в призначенні їй пенсії; зобов`язання здійснити призначення та виплату їй пенсії у зв`язку із втратою годувальника відповідно до ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з 24.06.2022 із зарахуванням до розрахунку стажу періоду навчання з 01.09.1988 по 20.02.1990 та періодів роботи з 12.03.1990 по 05.06.1991, з 03.01.1992 по 23.04.1992, з 24.04.1992 по 25.07.1997 та з 26.07.1997 по 10.05.2004 згідно із записами, внесеними до трудової книжки серії НОМЕР_1 . 
В обґрунтування позову зазначено, що 11.01.2023 позивачка звернулася до пенсійного органу із заявою для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», як матері військовослужбовця, який загинув під час захисту Батьківщини. Однак, рішенням ГУ ПФУ в Одеській області від 18.01.2024 було відмовлено у призначенні пенсії, оскільки у документах, що засвідчують особу та трудову діяльність наявні розбіжності, а також у зв`язку з тим, що позивачка не досягла пенсійного віку. При цьому було вказано, що страховий стаж становить 19 років 10 місяців 05 днів. 16.02.2023 позивачка повторно звернулась до пенсійного органу із заявою щодо призначення їй пенсії. За результатом розгляду заяви, пенсійний орган прийняв рішення від 22.02.2023, яким відмовив позивачці у призначенні пенсії, зазначивши про відсутність підстав для зарахування до стажу позивачки періоду навчання та періодів її роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , а також повідомив, що питання щодо призначення пенсії в разі втрати годувальника буде вирішено після досягнення нею 55 річного віку або при наявності страхового стажу не менше 20 років.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 позов задоволено частково; визнано протиправними та скасовано рішення ГУ ПФУ в Одеській області про відмову у призначенні пенсії №54 від 18.01.2023 та №366 від 22.02.2023; зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 16.02.2023 про призначення пенсії, врахувавши до страхового стажу періоди роботи з 12.03.1990 по 05.06.1991, з 03.01.1992 по 23.04.1992, з 24.04.1992 по 25.07.1997, з 26.07.1997 по 10.05.2004 та період навчання з 01.09.1988 по 20.02.1990; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області призначити та виплачувати позивачці пенсію у зв`язку з втратою годувальника, оскільки дії такого характеру можуть мати ознаки втручання у дискреційні повноваження органу пенсійного фонду, у зв`язку з чим, з метою ефективного захисту порушених прав позивачки, зобов`язав управління пенсійного органу повторно розглянути заяву про призначення пенсії.
Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги, управління зазначає щодо правомірності прийнятих рішень про відмову у призначенні позивачці пенсії у зв`язку із втратою годувальника відповідно до ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», оскільки вона не досягла пенсійного віку, не має права на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону та не є особою з інвалідністю. Тобто відсутні правові підстави, визначені ст.30 Закону України №2262 для призначення такого виду пенсії. 
Стосовно періодів роботи та періоду навчання позивачки, які на думку апелянта, не можна зарахувати до її страхового стажу, пенсійний фонд вказав про те, що в документах, що засвідчують особу та трудову діяльність існують розбіжності, зокрема в зазначенні по-батькові позивачки.
Крім того, на думку апелянта, позивачкою пропущено строк звернення до суду з позовною заявою, визначений ст.122 КАС України.  
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, судова колегія вважає, що вона не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, що 11.01.2023 ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою за призначенням пенсії у зв`язку із втратою годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» №2262-XII від 01.01.1992. /а.с.24/
18.01.2023 ГУПФУ в Одеській області прийнято рішення №54 про відмову у призначенні пенсії, оскільки в наданих документах, що засвідчують особу та трудову діяльність існують розбіжності (в паспорті та свідоцтві про шлюб по-батькові, зазначено « ОСОБА_2 », а у вкладиші у трудову книжку НОМЕР_2 – « ОСОБА_3 »). Також, пенсійний орган вказав, що стаж роботи позивачки складає 19 років 10 місяці 05 днів (з урахуванням відомостей про роботу, зазначених у вкладиші трудової книжки). Крім того, управління повідомило, що питання про призначення пенсії в разі втрати годувальника буде вирішено після досягнення нею 55 річного віку або при наявності страхового стажу не менше 20 років. /а.с.29-30/.
16.02.2023 позивачка вдруге звернулася до органу пенсійного фонду із заявою про призначення їй пенсії у зв`язку із втратою годувальника. /а.с. 31/
22.02.2023, за результатом розгляду заяви, ГУПФУ в Одеській області прийняло рішення №366, яким було відмовлено у призначенні пенсії. В обґрунтування вказаного рішення управління зазначило, що титульний лист вкладишу трудової книжки завірено нечитабельною печаткою; у вкладиші трудової книжки НОМЕР_1 зазначено номер диплому - НОМЕР_3 , а до документів надано копію диплому № НОМЕР_4 ; документів, що підтверджують трудовий стаж, зазначений у вкладиші трудової книжки не надано.
На підставі наведеного до страхового стажу позивачки не зараховано періоди роботи з 12.03.1990 по 05.06.1991, з 03.01.1992 по 23.04.1992, з 24.04.1992 по 25.07.1997, з 26.07.1997 по 31.12.2003. /а.с.32-33/
Не погоджуючись із рішеннями про відмову у призначенні пенсії, позивачка звернулася до суду з даним позовом.
Перевіривши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
За правилами ч.1  ст.46 Конституції України  громадяни мають право на соціальний захист, з яким кореспондується обов`язок держави щодо його забезпечення. Реалізація цього обов`язку здійснюється органами державної влади відповідно до їх повноважень.
Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, та деяких інших осіб є, зокрема Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (надалі - Закон №2262-XII).
Згідно ст.1 Закону України №2262-XII члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.
Статтею 29 Закону №2262-XII визначено, що пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.
Згідно ст.30 Закону №2262-XII Право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).
Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.
Батьки військовослужбовців, інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули (померли) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років, за наявності страхового стажу не менше 25 років - для чоловіків і не менше 20 років - для жінок.
Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема: батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, або якщо вони є особами з інвалідністю
За аналізом наведених положень, можна дійти висновку, що непрацездатні батьки військовослужбовця, який загинув чи помер під час проходження військової служби, мають право на пенсію у разі втрати годувальника за Законом №2262-XII за умови досягнення, на момент звернення із заявою про призначення пенсії, зокрема - жінки 50 років і наявності страхового стажу не менше 20 років або не раніш як за 5 років до досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу).
З матеріалів справи вбачається, що позивачка у віці 50 років двічі зверталася до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою за призначенням пенсії у зв`язку із втратою годувальника (11.01.2023, 16.02.2023) відповідно до Закону України №2262-XII, як матері військовослужбовця, який загинув під час захисту Батьківщини, що не заперечується відповідачем.
Однак, за результатами розгляду вказаних заяв, пенсійний орган відмовив у призначенні такого виду пенсії, посилаючись на відсутність страхового стажу 20 років, у зв`язку з чим вказав, що питання щодо призначення пенсії в разі втрати годувальника буде вирішено після досягнення нею 55 річного віку або при наявності страхового стажу не менше 20 років.
Тобто, враховуючи, що на момент звернення за призначенням пенсії позивачка досягла 50 річного віку, ключовим питанням в даній справі є з`ясування наявності страхового стажу 20 років, що в сукупності дає право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на підставі Закону України №2262-ХІІ. 
Так, пенсійним органом у рішеннях про відмову у призначенні пенсії не зараховано до страхового стажу позивачки періоди її роботи з 12.03.1990 по 05.06.1991, з 03.01.1992 по 23.04.1992, з 24.04.1992 по 25.07.1997, з 26.07.1997 по 31.12.2003 згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки в паспорті та свідоцтві про шлюб по-батькові, зазначено « ОСОБА_2 », а у вкладиші до трудової книжки НОМЕР_2 – « ОСОБА_3 ».
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість вказаних зауважень пенсійного органу, виходячи з наступного.
Частиною 1  ст.24 Закону України №1058-IV  встановлено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим  Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4  ст.24 Закону № 1058-IV).
Згідно  ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також, ст.48 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідні положення містить і постанова Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі - Порядок №637).
Так, п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у п.3 Порядку №637.
Відповідно до положень Інструкції по порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях, яка затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, трудова книжка заповнюється адміністрацією підприємства.
Відповідно до п.1.1 Інструкції 162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців.
Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Відповідно до п.2.11 Інструкції №162 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалась трудова книжка.
Згідно п.1.1 Інструкції №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 2.2 Інструкції №58 встановлено, що заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем «кваліфікований робітник», «молодший спеціаліст», «бакалавр», «спеціаліст» та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.
До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Відповідно до пункту 2.4 Інструкції №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
За аналізом наведених положень можна дійти висновку, що трудова книжка заповнюється роботодавцем і на працівника не покладено обов`язок перевірки правильності її заповнення. Працівник не може нести відповідальність за правильність записів у його трудовій книжці. Певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 04.09.2018 у справі №423/1881/17.
З копії трудової книжки серії НОМЕР_1 вбачається, що записи містять періоди роботи позивачки з 12.03.1990 по 05.06.1991, з 03.01.1992 по 23.04.1992, з 24.04.1992 по 25.07.1997, з 26.07.1997 по 10.05.2004. /а.с.15-17/
Вказані записи внесені із зазначенням підстав про прийняття та звільнення, підписані уповноваженими особами підприємств та скріплені печатками, у зв`язку з чим відсутні підстави для не зарахування вказаних періодів роботи до страхового стажу позивачки. 
Разом з тим, посилання відповідача не неточності у зазначенні по-батькові у паспорті та трудовій книжці є необґрунтованими, та не можуть бути підставою для позбавлення особи конституційного права на пенсійне забезпечення.  
Також, відповідно до ч.4  ст.24 Закону №1058-ІV  періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ визначено, що до стажу роботи зараховується, зокрема, пп.«д» - навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Період навчання позивачки з 01.09.1988 по 20.02.1990 в Одеському середньому професійному училищі №35 підтверджується  дипломом серії НОМЕР_4 . /а.с.17/
Таким чином, вказаний період підлягає зарахуванню до страхового стажу позивачки.
На підставі викладеного у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності рішень ГУ ПФУ в Одеській області про відмову у призначенні пенсії №54 від 18.01.2023 та №366 від 22.02.2023 та наявності підстав для їх скасування.
Доводи апелянта, що дії зобов`язального характеру у даній справі є втручанням в дискреційні повноваження пенсійного органу є необґрунтованими, з огляду на наступне.  
Так, за висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005, заява №38722/02).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Згідно з положеннями Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 Комітетом Міністрів, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Таким чином, враховуючи, що пенсійним органом допущено протиправну поведінку при винесенні оскаржуваних рішень шляхом неналежного обрахування загального страхового стажу позивачки, який дає право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на підставі Закону України №2262, колегія суддів приходить до висновку, що ефективним захистом порушених прав позивачки є саме зобов`язання управління зарахувати до загального страхового стажу спірні періоди її роботи, період навчання та повторно розглянути заяву позивачки від 16.02.2023 про призначення пенсії, про що вірно зазначено судом першої інстанції.
Також, доводи управління стосовно пропуску строку звернення до суду з позовною заявою, визначений ст.122 КАС України, спростовуються з огляду на наступне.
Згідно ч.1, ч.2 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, згідно ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25.04.2024 поновлено позивачці строк звернення до суду з позовною заявою виходячи з того, що спір у даній справі прямо впливає на соціальне забезпечення позивачки щодо можливості отримання пенсійної виплати. 
Колегія суддів зазначає, що право на пенсію підпадає під сферу дії статті 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України, Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» гарантує всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.
Таким чином, враховуючи, що оскільки за чинним законодавством України особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні пенсії доти, доки право на пенсію передбачено чинним законодавством України, колегія суддів зазначає про наявність підстав для поновлення позивачці  строку звернення до суду. 
За правилами ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України, якою передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Керуючись ст.ст.139, 311,  316,  321, 322,  325,  328 КАС України, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року залишити без змін. 
Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня отримання судового рішення.

Суддя-доповідач 		А.В. Крусян	
Судді	  	О.А. Шевчук    О.В. Яковлєв