УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 161/1795/25
провадження № 51-3203 cк 25
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 27 травня  2025 року,
встановив:
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за ч. 4 ст. 185 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання ОСОБА_5 у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат та долі речових доказів.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 27 травня 2025 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 , діючи умисно, за попередньою змовою з невстановленою слідством особою, вчинив низку шахрайських дій, спрямованих на заволодіння грошовими коштами осіб похилого віку під приводом необхідності термінового лікування їхніх родичів.
 
Так, 04 грудня 2024 року, реалізуючи спільний злочинний умисел, невстановлена особа телефоном повідомила потерпілій ОСОБА_6 , 1941 року народження, неправдиву інформацію про потрапляння її доньки в ДТП та необхідність термінової операції. Після цього ОСОБА_5 прибув за місцем проживання потерпілої ( АДРЕСА_1 ) назвався іншим іменем та шляхом обману, заволодів її грошовими коштами на загальну суму 80 107,64 грн.
26 грудня 2024 року за аналогічних обставин ОСОБА_5 , діючи повторно та за попередньою змовою, прибув до потерпілої ОСОБА_7 , 1941 року народження, і, видаючи себе за знайомого її доньки, шляхом обману заволодів грошовими коштами у сумі 115 121,32 грн. 
Цього ж дня, перебуваючи у квартирі потерпілої, що знаходиться по АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 умисно, повторно, в умовах воєнного стану вчинив таємне викрадення 5 500 грн належних ОСОБА_7 які знаходились на поверхні ліжка.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, призначивши його підзахисному ОСОБА_5 покарання, не пов`язане з позбавленням волі, із застосуванням положень ст. 75 КК. 
В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що його підзахисний  є особою молодого віку, раніше не судимий, щиро розкаявся, має міцні соціальні зв`язки, позитивні характеристики, навчається в Одеській державній академії. 
Крім того зазначає, що матір ОСОБА_5 страждає на психічну хворобу та потребує догляду. А тому, на думку захисника ОСОБА_4 , вказані обставини є такими, що пом`якшують покарання, однак попередні суди при призначенні покарання цього не врахували. 
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до ст. 50, ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_5 покарання, суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини справи, в тому числі й ступінь тяжкості вчинених злочинів, особисті дані підсудного, який повністю визнав свою вину, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні немає, також обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та часткове відшкодування шкоди, обставини, що обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.
З урахуванням наведеного, місцевий суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства, а тому призначив йому покарання, пов`язане з позбавлення волі.
Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту, які є аналогічними доводам, наведеним в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 та не знайшов підстав для зміни оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі. 
При цьому, апеляційний суд зазначив, що обставини, про які наголошує захисник у своїй апеляційній скарзі, а саме про можливість віднесення до позитивних характеристик ОСОБА_5 того, що він є особою молодого віку, раніше не судимий, виріс у багатодітній сім`ї, має міцні соціальні зв`язки, навчається в Одеській державній академії будівництва та архітектури, позитивно характеризується по місцю проживання та навчання, щиро кається у вчиненому, його батьки почали поступово відшкодовувати шкоду потерпілій ОСОБА_6 , в даному випадку жодним чином не зменшують суспільної небезпеки вчинених ним кримінальних правопорушень.
Відтак, на переконання колегії суддів апеляційного суду, призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність. 
З вказаними висновками погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Що стосується доводів захисника про думку потерпілих з приводу призначеного покарання як підстави для застосування положень ст.75 КК, колегія суддів зазначає, що позиція потерпілих не є визначальною при призначенні виду та розміру покарання та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.
Таким чином, доводи касаційної скарги захисника та матеріали провадження за скаргою не містять даних про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 27 травня  2025 року стосовно ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                              ОСОБА_3