Справа № 308/3432/25

Закарпатський апеляційний суд

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.06.2025                 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Феєра І. С., за участю захисника-адвоката Цебрика Л. В., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/309/25 за апеляційною скаргою захисника-адвоката Цебрика Л. В. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.03.2025. 
Цією постановою: 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді  штрафу в розмірі 3400 (три тисячі чотириста) грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605 грн 60 коп.
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 327615 від 20.02.2025 та постанови судді від 17.03.2025 вбачається, що 20.02.2025 о 10 год 30 хв прикордонним нарядом «Контрольний пост» спільно з прикордонним оперативно розшуковим відділом на напрямку 260 прикордонного знаку, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », на відстані близько 3000 метрів до державного кордону, був виявлений та затриманий ОСОБА_1 , який здійснив спробу незаконного перетину державного кордону із України у Словацьку Республіку в пішому порядку поза пунктом пропуску. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про Державний кордон України» від 04.11.1991, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.
В апеляційній скарзі захисник-адвокат Цебрик Л. В. порушує питання про скасування постанови від 17.03.2025 та закриття провадження у справі щодо ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, заяв про отримання електронних повісток та про розгляд справи без його участі, які підписав під примусом працівників прикордонної служби, не розуміючи їх змісту, до суду не подавав. Звертає увагу на безпідставність заяви про те, що ОСОБА_1 не потребує послуг захисника та бажає захищати себе особисто. ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи з дитинства та знятий з військового обліку. Крім того, у протоколі не конкретизовано місце затримання ОСОБА_1 , а зазначені у складених щодо останнього протоколах та інших документах (рапорті, схемі) відомості не відповідають дійсності та є надуманими і не підтверджуються жодними доказами. Матеріалами справи не доведено наявності у ОСОБА_1 намірів на незаконний перетин державного 
-2-

кордону. ОСОБА_1 є студентом і перебував у м. Ужгороді з туристичною метою і був затриманий у рейсовому автобусі за маршрутом Ужгород – Львів. Також вказує на відсутність у матеріалах справи фото- відео доказів, пояснень свідків тощо, які б свідчили на наявність у ОСОБА_1 умислу на вчинення правопорушення. Протокол скоріш за все складено не уповноваженою особою, а накладення на студента ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу є надмірним індивідуальним тягарем для нього. Розмір штрафу сплачено матір`ю ОСОБА_1 з метою запобігання подвоєнню цього штрафу, однак це не означає визнання ОСОБА_1 своєї вини. Одночасно захисник порушує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що такий пропущено з поважних причин, оскільки ОСОБА_1 не брав участі в розгляді справи, судові повістки йому не надсилались, а відповідно він не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а копію постанови отримав 23.04.2025.
У запереченні на протокол про адміністративне правопорушення та постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.03.2025, ОСОБА_1 посилається на доводи, які є аналогічними доводами апеляційної скарги захисника-адвоката Цебрика Л. В. Просить поновити строк на апеляційне оскарження, постанову місцевого суду скасувати та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП. 
Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_1 на розгляд справи щодо нього не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв. При цьому, за змістом ст. 294 КУпАП участь особи, яка притягується до відповідальності, в апеляційному розгляді справи, не є обов`язковою. Тому, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип – верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 , що не може розцінюватись як порушення його прав, передбачених ст. 268 КУпАП. При цьому враховується думка захисника-адвоката Цебрика Л. В. про можливість розгляду апеляційної скарги без участі ОСОБА_1 , який також повідомив, що останньому відомо про час та місце розгляду справи. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника-адвоката Цебрика Л. В., який підтримав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, доводи клопотання та апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає задоволенню, а апеляційна скарга частковому задоволенню, з таких підстав.
З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 не був присутнім в судовому засіданні під час розгляду справи щодо нього. Інших даних, ніж ті, які зазначені в апеляційній скарзі, щодо дати отримання постанови судді від 17.02.2025, а саме 23.04.2025, в матеріалах справи відсутні.
З врахуванням наведеного, з метою недопущення порушення права на захист особи, доводи клопотання щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції відносно ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає поважними, а клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови таким, що підлягає до задоволення і такий строк поновлюється.
-3-

Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. За змістом вказаної норми закону, провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.
Відповідно до вимог ст. 245, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Апеляційний суд вважає, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП доведена, а висновки суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованими.
Протоколом про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 327615 від 20.02.2025 стверджується, що ОСОБА_1 був виявлений та затриманий 20.02.2025 о 10 год 30 хв прикордонним нарядом «Контрольний пост» спільно з прикордонним оперативно розшуковим відділом на напрямку 260 прикордонного знаку, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », на відстані близько 3000 метрів до державного кордону, при здійсненні спроби незаконного перетину державного кордону із України у Словацьку Республіку в пішому порядку поза пунктом пропуску, чим порушив ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991 та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.
Викладені у протоколі про адміністративне правопорушення обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення підтверджуються протоколом про адміністративне затримання від 20.02.2025 (а. с. 4), протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 20.02.2025, рапортом старшого інспектора прикордонної служби відділення моніторингу обстановки відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) ОСОБА_3 від 20.02.2025, схемою виявлення та затримання ОСОБА_1 із пояснювальною запискою начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) ОСОБА_4 , заявами ОСОБА_1 про відмову від послуг захисника та можливість розгляду справи без його участі. 
Вищенаведені докази, які є належними й допустимими, зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки порушень при їх збиранні під час розгляду справи апеляційним судом не виявлено, у своїй сукупності підтверджують порушення ОСОБА_1 вимог ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України від 04.11.1991, та його винуватість у вчиненні, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП адміністративного правопорушення.
Поряд з тим, жодного доказу, який би ставив під сумніви правомірність складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 стороною захисту не надано.
Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено яких-небудь даних, які б давали підстави вважати, що старший інспектор прикордонної служби відділення моніторингу обстановки відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) ОСОБА_3 був упередженим при складанні щодо ОСОБА_1 протоколу за ознаками передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП адміністративного правопорушення, і що в нього були підстави для фальсифікації протоколу чи обмови ОСОБА_1 у вчиненні 
-4-

адміністративного правопорушення, а також про його зацікавленість у результатах розгляду справи, у підтвердження таких даних відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги і на такі не посилався захисник під час апеляційного розгляду. 
Доводи апеляційної скарги про те, що протокол відносно ОСОБА_1 скоріш за все складено не уповноваженою особою, є безпідставними і такими, що ґрунтуються виключно на припущеннях.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що осіб, уповноважених на складення протоколів про адміністративне правопорушення та протоколів про адміністративні затримання за вчинення правопорушень, протидію яким відповідно до статті 222-1, пункту 1 частини першої та пункту 16 частини другої статті 255 КУпАП віднесено до компетенції Держприкордонслужби, визначено п. 2 розділу ІІ Інструкції з оформлення посадовими особами Державної прикордонної служби України матеріалів про адміністративне правопорушення, відповідно до якого складати вищевказані процесуальні документи мають право: військовослужбовці та працівники Держприкордонслужби під час безпосереднього виконання ними визначених законодавством України завдань; військовослужбовці Держприкордонслужби, які залучаються та беруть безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України.
При цьому, матеріали справи не містять і стороною захисту не надано таких відомостей, які б свідчили про те, що старший інспектор прикордонної служби відділення моніторингу обстановки відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) ОСОБА_3 , який з 08 год по 20 год 20.02.2025 виконував завдання з охорони державного кордону в прикордонному наряді «Контрольний пост», не мав повноважень на складення протоколів про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 204-1 КУпАП. 
Тому, апеляційний суд приходить до висновку, що вищевказаний інспектор при виконанні своїх обов`язків діяв у межах наданих йому повноважень.
Разом з тим, під час розгляду апеляційної скарги, не встановлено й будь-яких даних про застосування щодо ОСОБА_1 незаконних методів, примусу чи інших дій, які призвели до відмови від надання пояснень з приводу обставин, що мали місце, та примусового підписання ним складених щодо нього адміністративних матеріалів. 
Між тим, апеляційний суд бере до уваги відсутність будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 чи його захисник оскаржували незаконність дій працівників прикордонної служби при затриманні ОСОБА_1 та складанні відносно нього адміністративних матеріалів.
З матеріалів справи також вбачається, що під час затримання ОСОБА_1 не висловлював жодних зауважень з приводу викладених у протоколі обставин правопорушення, а також щодо інших складених відносно нього документів. 
Також сторона захисту не посилається на те, що в працівників прикордонної служби були підстави для обмови ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення.
Із цих підстав, безпідставними і непідтвердженими, апеляційний суд визнає і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 підписав заяви про отримання електронних повісток та про розгляд справи без його участі, під примусом працівників прикордонної служби, не розуміючи їх змісту.
При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не розумів змісту документів, які підписував, апеляційний суд вважає не обгрунтованими, у тому числі з огляду на те, що в апеляційній скарзі вказується на те, що ОСОБА_1 є студентом.
Доводи апеляційної скарги про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.

-5-

Відповідно до диспозиції частини першої статті 204-1 КУпАП, передбачена відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.
Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_1 суть вчиненого ним правопорушення полягає у спробі незаконного перетину державного кордону України поза пунктом пропуску в складі групи осіб.
Згідно ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку. Залізничне, автомобільне, морське, річкове, поромне, повітряне та пішохідне сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску через державний кордон України у випадках, визначених законодавством.
Пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, у морських і річкових портах, аеропортах (аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, де здійснюються прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.
Отже, ознакою об`єктивної сторони правопорушення, за яке передбачена відповідальність частиною першою статті 204-1 КупАП є, зокрема, перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України.
З матеріалів справи, зокрема протоколу про адміністративне затримання, вбачається, що 20.02.2025 о 10 год 30 хв ОСОБА_1 був виявлений та затриманий на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на напрямку прикордонного знаку № 260 під час спроби незаконного перетинання державного кордону в пішому порядку з України в Словацьку Республіку поза встановленими пунктами пропуску.
Таким чином, незважаючи на наведені в апеляційній скарзі доводи щодо відсутності у ОСОБА_1 умислу незаконно перетинати державний кордон з України в Словацьку Республіку, апеляційний суд оцінює їх як обрану лінію захисту з метою уникнення адміністративної відповідальності, оскільки вони спростовуються сукупністю належних та допустимих доказів, повно та всебічно досліджених судом першої інстанції.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи доведено, що 20.02.2025 о 10 год 30 хв прикордонним нарядом «Контрольний пост» спільно з прикордонним оперативно розшуковим відділом на напрямку 260 прикордонного знаку, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », на відстані близько 3000 метрів до державного кордону, був виявлений та затриманий ОСОБА_1 , який здійснив спробу незаконного перетину державного кордону із України у Словацьку Республіку в пішому порядку поза пунктом пропуску. 
Не надано стороною захисту і будь-яких доказів, які б із достовірністю підтверджували доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 перебував у м. Ужгороді з туристичною метою та був затриманий у рейсовому автобусі за маршрутом Ужгород – Львів. 

-6-

Із урахуванням наведеного, неспроможними є і доводи апеляційної скарги про те, що у протоколі не конкретизовано місце вчинення правопорушення.
Не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 намірів на незаконний перетин державного кордону України і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи з дитинства та знятий з військового обліку, а тому він мав всі законні підстави для перетину державного кордону у пункті пропуску в разі наявності у нього такого бажання. 
Із цих підстав, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність у матеріалах справи доказів у підтвердження того, що ОСОБА_1 перебував у зазначені в протоколі час та місці з іншою метою, ніж незаконного перетину державного кордону. 
Тому, твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_1 не мав наміру незаконно перетинати кордон, апеляційний суд відхиляє як такі, що не підтверджені будь-якими доказами й повністю спростовуються наведеним вище.
Твердження сторони захисту проте, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, апеляційний суд відхиляє, оскільки такі жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, а також не свідчать про порушення права ОСОБА_1 на захист та не дають підстав для скасування оскаржуваної постанови. При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 , зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 було відомо, що справа буде розглядатися Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області, і він не заперечує щодо розгляду справи без його участі (а. с. 11). Як уже зазначено вище, жодних доказів, які б свідчили про те, що вказану заяву ОСОБА_1 не підписував чи підписав її під примусом, стороною захисту не надано. Між тим, з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції повідомляв ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи за допомогою смс-повідомлення (а. с. 13) на номер мобільного телефону, який зазначено у заяві ОСОБА_1 (а. с. 10), що свідчить про те, що судом вживались заходи щодо повідомлення ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи. Також апеляційний суд звертає увагу на те, що участь правопорушника у розгляд цієї категорії справи не є обов`язковою і, відповідно, розгляд справи без участі правопорушника не є безумовною підставою для скасування судового рішення із закриттям провадження у справі за відсутністю в діях особи події і складу адміністративного правопорушення. Разом з тим, факт розгляду справи без участі ОСОБА_1 враховано апеляційним судом як одну з підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження. 
Таким чином, докази покладені судом в обґрунтування винуватості ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, визнаються належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як у цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного, та є такими, що не викликають сумніву, а відтак являються достатніми для доведення вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про відсутність у матеріалах справи фото-, відеодоказів, пояснень свідків тощо, апеляційний суд відхиляє як такі, що не спростовують факту наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.
Суддею першої інстанції досліджені та перевірені доказами обставини, які поза розумним сумнівом свідчать про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, що ставиться йому за провину.

-7-

Разом з тим, на переконання апеляційного суду, вирішуючи питання про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, суд не в повній мірі дотримався вимог ст. 23, 33 КУпАП, в силу яких стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, поваги до правил співжиття, в дусі додержання законів України, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами.
Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам, а саме: верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, повага до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, тощо.
Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати, зокрема, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ст. 22 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.
Малозначність як ознака адміністративного правопорушення характеризується певним ступенем суспільної небезпечності, але таким, що не потребує застосування заходів адміністративного впливу.
Питання про можливість або ж недоцільність звільнення особи від адміністративної відповідальності при малозначності правопорушення в кожному конкретному випадку вирішується правозастосовчим органом (посадовою особою).
Визначення тяжкості адміністративного правопорушення нормами КУпАП не передбачено.
Згідно «Примітки» до ст. 22 КУпАП положення цієї статті не застосовуються до правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 121, частиною п`ятою статті 122, статтями 122-2, 122-4, частиною третьою  статті 123, частинами другою - п`ятою статті 126, статтями 130, 161-1 і 173-2 цього Кодексу.
Законодавцем не встановлено заборони щодо можливості звільнення особи від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, оскільки такої заборони у примітці до ст. 22 КУпАП немає.
Відповідно до ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 зазначив, що згідно з принципом верховенства права - однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях ЄСПЛ, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

-8-

Таким чином, враховуючи характер вчиненого адміністративного правопорушення, особу ОСОБА_1 , який має інвалідність 2 групи, відсутність у матеріалах справи відомостей, які б характеризували його з негативної сторони та про те, що він раніше притягувався до адміністративної відповідальності, а також відсутність обставин, які обтяжують відповідальність, апеляційний суд приходить до висновку про можливість звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності на підставі ст. 22 КУпАП, у зв`язку із малозначністю вчиненого правопорушення, обмежившись усним зауваженням, що буде достатнім для досягнення мети адміністративної відповідальності - виховного впливу, поваги до правил співжиття, в дусі додержання законів України та недопущення подібної поведінки надалі. 
Між тим, апеляційний суд враховує надані стороною захисту докази, які свідчать про те, що ОСОБА_1 проживає разом із матір`ю та сестрою, яка також є особою з інвалідністю.
У матеріалах справи відсутні дані про те, що діями ОСОБА_1 спричинено значної шкоди державним чи суспільним інтересам, і що внаслідок його дій настали будь-які негативні наслідки.
Вищенаведені обставини на переконання апеляційного суду, у даному конкретному випадку, суттєво знижують ступінь суспільної небезпеки вчинених ОСОБА_1 діянь, та дають підстави визнати такі діяння малозначними. 
Таким чином, постанова від 17.03.2025 підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності на підставі ст. 22 КУпАП, обмежившись усним зауваженням.
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст. 22, 284, 294 КУпАП, апеляційний суд 

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання захисника-адвоката Цебрика Л. В. про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити та поновити йому строк на апеляційне оскарження постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.03.2025 щодо ОСОБА_1 .
Апеляційну скаргу захисника-адвоката Цебрика Л. В. задовольнити частково.
Постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.03.2025 щодо ОСОБА_5 скасувати.
На підставі ст. 22 КУпАП звільнити ОСОБА_5 від адміністративної відповідальності за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП за малозначністю й оголосити йому усне зауваження, а провадження у справі закрити на підставі п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 284 КУпАП.
Постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя