ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 757/18387/18-ц
провадження № 61-16726св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Семашка Дмитра Миколайовича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року, додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва                         від 12 грудня 2023 року в складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року в складі колегії суддів Музичко С. Г., Болотова Є. В., Олійника В. І.
 
в справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотеріального округу Морозов Геннадій Вікторович, про розірвання договорів та
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви
У квітні 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулися досуду з позовом, у якому просили:
- розірвати договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири     АДРЕСА_1  (далі - квартири), укладений між                     ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 , посвідчений 14 квітня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу                          МорозовимГ. В., зареєстрований в реєстрі під № 672;
- внести відомості до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майнопро власника 1/2 частини квартири  ОСОБА_2 ;
- розірвати договір купівлі-продажу 1/6 частини квартири, укладений між  ОСОБА_1 та з  ОСОБА_3 , посвідчений 20 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу                            МорозовимГ. В., зареєстрований в реєстрі під № 1589;
- внести відомості до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майнопро власника 1/6 частини квартири  ОСОБА_1 ;
- вирішити питання про розподіл судових витрат.
Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що 14 квітня 2015 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу                           Морозовим Г. В. і зареєстрований в реєстрі під № 672. Згідно з пунктом 4 договору 1/2 частина квартири відчужена за 511 000,00 грн. 
Позивачка ОСОБА_2 наголошувала, що відповідачка не виконала умови договору та не сплатила жодної грошової суми, а саме 511 000,00 грн ні до підписання договору, ні в день його підписання, що є грубим порушенням стороною покупцем умов договору. 
Позивачка ОСОБА_1 зазначала, що 20 серпня 2015 року вона уклала договір купівлі-продажу 1/6 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 з ОСОБА_3 , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г. В. і зареєстрований в реєстрі під № 1589. Згідно з пунктом 4 договору 1/6 частина квартири відчужена за 255 500,00 грн. Позивачка вимушена була продати частину квартири у зв`язку з скрутним матеріальним становищем і тому звернулася до своєї племінниці ОСОБА_3 , яка запропонувала надати грошові кошти, але за умови, що вона продасть їй частку квартири.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
05 жовтня 2023 року рішенням Печерського районного суду м. Києва в задоволенні позову відмовлено.
12 грудня 2023 року додатковим рішенням Печерського районного суду                          м. Києва стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення в розмірі 496,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі                      26 510,00 грн. В іншій частині заяви відмовлено. 
16 жовтня 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення ОСОБА_1 задоволено частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення задоволено частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору. В цій частині провадження в справі закрито. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня                        2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу скасовано. В цій частині провадження в справі закрито.
Додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня                         2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу змінено, зменшено суму, яка підлягає до стягнення, з 26 510,00 грн до 15 000,00 грн.
Постанова апеляційного суду по суті спору мотивована тим, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що позивачі, які звернулися із вимогами про розірвання договорів купівлі-продажу з посиланням на безгрошовість договорів, обрали неправильний спосіб захисту та взяв до уваги постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року в справі                 № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19), де Верховний Суд виснував, що покупці отримали товар, але, як стверджує позивачка, не здійснили оплати. За таких умов підлягає застосуванню частина третястатті 692 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів. Відтак суд правильно виснував про відмову в позові. Як встановлено судом апеляційної інстанції позивачка  ОСОБА_2 померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 . Враховуючи, що на час ухвалення рішення ОСОБА_2 померла, апеляційний суд виснував, що оскаржуване рішення в частині заявлених вимог ОСОБА_2 слід скасувати, провадження в справі в цій частині закрити.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
12 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Семашко Д. М. засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня                   2023 року, додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва                          від 12 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду                                 від 16 жовтня 2024 року, в якій просить їх скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії перегляду судом заяви про перегляд заочного рішення.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що в ухвалі Печерського районного суду                    м. Києва від 28 березня 2023 року, якою скасовано заочне рішення, відсутній висновок про поновлення відповідачу строку на подання заяви про перегляд заочного рішення. 
 
На момент звернення з позовом ОСОБА_2 була жива, апеляційний суд безпідставно закрив провадження щодо заявлених нею вимог. 
 
Позовні вимоги заявлені на підставі частини другої статті 651 ЦК України, позивачки просили розірвати укладені договори купівлі-продажу частин квартири в судовому порядку у зв`язку з істотним порушенням відповідачем умов договорів через невиконання грошового розрахунку. Суди не дослідили питання істотності порушення відповідачкою умов договорів купівлі-продажу, співвідношення шкоди з тим, що позивачі могли очікувати від виконання договору. 
 
На момент укладення договорів діяла постанова Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», відповідно до якої фізичні особи за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, можуть розраховуватися готівкою в розмірі  не більше 150 000,00 грн. Розрахунки за договорами купівлі-продажу часток квартири перевищують цю суму, тому мали проводитися на поточний рахунок. 
 
Суд не врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду                   від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц, від 07 квітня 2020 року в справі № 473/1433/18, від 09 грудня 2020 року в справі № 199/3846/19,                                  від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20, про те, що Цивільний процесуальний кодекс (далі - ЦПК) України визначає порядок процесуального правонаступництва у зв`язку зі смертю особи після відкриття провадження в справі; щодо критеріїв, які необхідно враховувати під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання; стосовно концепції негативного доказу; про те, що наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду. 
 
Позиція інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що відповідно до умов договорів купівлі-продажу розрахунок відбувся до підписання договорів у повному обсязі. Ані встановлення факту нездійснення розрахунків у безготівковій формі, ані наявність законодавчої заборони на здійснення розрахунків готівкою понад граничну суму, не може вважатися підтвердженням того, що фактичні розрахунки у готівковій формі не здійснювалися. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів. Поведінка позивачів є недобросовісною. Заявниця посилається на нерелевантну практику Верховного Суду. Спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не відкривалася, тому в апеляційного суду були відсутні підстави залучати правонаступника позивачки. В апеляційній скарзі відсутні доводи щодо ухвали Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року, а тому такі доводи не можуть бути предметом оцінки касаційним судом. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г. В. за реєстраційним номером                       № 588.
14 квітня 2015 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу                             1/2 частини квартири з ОСОБА_3 , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г. В., зареєстрований в реєстрі під № 672.
У пункті 1 договору зазначено, що продавець продала, а покупець купила                         1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .
Відповідно до пункту 4 договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири                               від 14 квітня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 672, вищевказана                    1/2 частини квартири, що відчужується, продана за 511 000,00 грн, які продавець отримала повністю до підписання цього договору. Підписання цього договору свідчить про повний та остаточний розрахунок за продану 1/2 частину квартири та відсутність матеріальних претензій до покупця.
ОСОБА_1 20 серпня 2015 року уклала договір купівлі-продажу                              1/6 частини квартири з ОСОБА_3 , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г. В., зареєстрований в реєстрі під № 1589.
Відповідно до пункту 4 договору купівлі-продажу 1/6 частини квартири                             від 20 серпня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1589, вищевказана                  1/6 частини квартири, що відчужується, продана за 255 500,00 грн, які продавець отримала повністю до підписання цього договору. Підписання цього договору свідчить про повний та остаточний розрахунок за продану 1/6 частину квартири та відсутність матеріальних претензій до покупця. 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Стосовно закриття провадження в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору
 
Згідно зі статтею 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.
 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). 
 
Відповідно до статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
 
У постанові Великої Палати Верховного суду від 30 червня 2020 року в справі                   № 264/5957/17 (провадження № 14-37цс20) вказано, що суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі в справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи в суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами.
 
У постанові Великої Палати Верховного суду від 07 квітня 2020 року в справі                    № 473/1433/18 (провадження № 14-35цс20), на яку посилається заявниця в касаційній скарзі, зазначено, що ЦПК України визначає порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, де сторона учасник процесу, вибула з певних причин, зокрема й у зв`язку зі смертю після відкриття провадження у справі. У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі. Отже, процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. Незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні. Процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку статті 55 ЦПК України можливо лише шляхом залучення правонаступника померлої сторони за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства.
Апеляційний суд наведені висновки не врахував. 
 
У цій справі позов ОСОБА_2 й ОСОБА_1  подали у квітні                        2018 року. Позивачка  ОСОБА_2 померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
Тобто ОСОБА_2 за життя звернулась до суду із позовом про розірвання  договору купівлі-продажу, тому факт смерті позивачки до вирішення справи судом допускає правонаступництво в спірних правовідносинах і відповідно до положень статті 55 ЦПК України необхідно було вирішити питання про залучення до участі в справі правонаступника померлої  ОСОБА_2 . 
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 вересня               2022 року спадщину після смерті  ОСОБА_2 у вигляді 1/2 частки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 прийняла ОСОБА_1   (т. 3, а. с. 176). 
 
Представник ОСОБА_2 - адвокат Семашко Д. М. подав у апеляційному суді клопотання щодо залучення ОСОБА_1  правонаступником ОСОБА_2 (т. 3, а. с. 172-173) і таке клопотання задоволене апеляційним судом протокольною ухвалою у засіданні 16 жовтня 2024 року (т. 3, а. с. 177 - зворот).
 
Однак у цьому ж судовому засіданні апеляційний суд одночасно скасував рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору та закрив провадження в справі в цій частині, що є взаємовиключним.
 
ОСОБА_1  прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 , а спірні правовідносини допускають правонаступництво, тому апеляційний суд мав розглянути позов у повному обсязі з урахуванням вимог ОСОБА_2 , чого внаслідок порушення процесуальних норм не зробив.
 
Щодо суті спору
 
Позовні вимоги заявлені на підставі частини другої статті 651 ЦК України, позивачки просили розірвати укладені договори купівлі-продажу частин квартири в судовому порядку у зв`язку з істотним порушенням відповідачем умов договорів через невиконання грошового розрахунку.
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивачки, які звернулися із вимогами про розірвання договорів купівлі-продажу з посиланням на безгрошовість договорів, обрали неналежний спосіб захисту, якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.
 
Колегія суддів не погоджується з висновком апеляційного суду, з огляду на таке.
 
Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2024 року в справі № 918/391/23 (провадження № 12-19гс24) зазначено, що порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору.
 
У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії - «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору». Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Йдеться не лише про грошовий вираз зазначених втрат, зокрема й збитків, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення.
 
Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року в справі № 199/3846/19, на яку посилається заявниця, та в  постановах Великої Палати Верховного Суду  від 16 січня 2021 року в справі № 910/2861/18 та                      від 13 липня 2022 року в справі № 363/1834/17, у яких зазначено, що для застосування частини другої статті 651 ЦК України суд має встановити не лише факт порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно істотною є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати.
 
Головна ідея, на якій ґрунтується правило частини другої статті 651 ЦК України, полягає у тому, що не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору або його зміна в судовому порядку.
 
Ця ідея спирається на принцип, який називається принципом збереження договору. Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору.
 
Ураховувати істотність порушення важливо, оскільки протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що управнена сторона договору, яка має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності між тяжкістю порушення договірних умов і відповідальністю, яка застосовується за таке порушення. Незастосування критерію істотності порушення позбавляє зобов`язану сторону договору можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує управнену сторону відмовлятися від договору (розривати його) за найменшого порушення.
 
Отже, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені вище, одним із факторів, що може братися до уваги під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, є перевірка дотримання балансу інтересів сторін, зокрема, сторони, яка чекає на виконання умов договору, та сторони, яка порушила договір, а також те, чи не спричинить розірвання договору для неї значної шкоди, у разі, якщо вона допустила незначне порушення.
 
Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення.
 
Під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання необхідно враховувати такі чинники: 1) значущість шкоди від порушення; 2) фактор неможливості або ускладненості покладання відповідальності за збитки на боржника; 3) значущість порушення як такого;                          4) втрату кредитором інтересу у виконанні договору; 5) втрату довіри до боржника; 6) фактор передбачуваних негативних наслідків порушення;                              7) принциповість суворого дотримання умов договору; 8) інтерес боржника у збереженні договору; 9) ступінь виконання договору до моменту його розірвання; 10) відсутність інтересу боржника у збереженні договору; 11) не оспорювання боржником здійсненої кредитором односторонньої відмови протягом розумного строку; 12) звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення; 13) недобросовісність боржника; 14) врахування вини кредитора і його добросовісності; 15) неодноразовість порушення (визначення істотності порушення за сукупністю); 16) публічний характер порушеного договору; 17) неусунення боржником порушення в додатковий термін;                            18) ненадання боржникові можливості усунути порушення; 19) готовність боржника усунути порушення, виражена у вигляді відповідного запиту;                          20) об`єктивну неможливість усунення порушення; 21) можливість легкого виправлення порушення силами кредитора або залучених ним осіб.
 
Приписи чинного законодавства і умови договору потрібно застосовувати крізь призму загальних засад статті 3 ЦК України.
 
Відповідно істотність за абзацом другим частини другої статті 651 ЦК України має оцінюватися так само з точки зору справедливості, добросовісності та розумності, які сукупно утворюють цільний засадничий принцип регулювання приватноправових відносин.
 
У цій справі обставин, що дають підстави для розірвання договору відповідно до частини другої статті 651 ЦК України, а саме: істотність порушення відповідачкою умов договорів; завдання позивачкам шкоди, внаслідок якої вони  позбавився того, на що розраховували під час укладення договорів, суди належним чином не перевірили, хоча встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам має суттєве значення для вирішення спору в цій частині та належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів з`ясування фактів.
 
Виняткові повноваження зі встановлення обставин справи, їх оцінки передусім належать суду першої інстанції та як виняток суду апеляційної інстанції.
 
Верховний Суд звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia(«суд знає закон») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, враховуючи факти, установлені під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала в постановах                              від 15 червня 2021 року в справі № 904/5726/19, від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20).
 
Відмовляючи у задоволенні позову з підстав неефективності способу захисту, суди першої та апеляційної інстанцій не здійснили правову кваліфікацію спірних правовідносин за належними нормами матеріального права, не встановили фактичні та правові підстави  позовних вимог, що свідчить про недотримання судами принципу «jura novit curia» («суд знає закон»).
 
На думку колегії суддів, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що належним способом захисту порушених майнових прав позивачок є вимога про стягнення неотриманих коштів, суперечить змісту частини другої статті 651 ЦК України та висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема в постанові від 07 травня 2025 року в справі № 757/16035/16-ц. 
 
Суд мав перевірити по суті доводи позивачок про те, що фактичного розрахунку за відчуження часток квартири (511 000,00 грн та 255 500,00 грн) не відбулося, вони сподівалися, що відповідачка сплатить грошові кошти, проте не отримали те, на що розраховували в момент вчинення правочинів, однак цього не зробив. 
 
З огляду на викладене не можна вважати висновок апеляційного суду щодо вирішення позову про розірвання договору обґрунтованим, оскільки він є передчасним і не відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні спору із метою ефективного захисту порушених прав.
 
Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не дотримався вимог щодо всебічності, повноти та об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, у зв`язку з чим зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.
 
Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинне містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (mutatis mutandis рішення від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain)).
 
З огляду на викладене доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, підтвердилися під час перегляду справи у касаційному порядку.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі                         № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи,дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 
 
Верховний Суд є судом оцінки права, а не встановлення факту. До повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права. Верховний Суд не має права вдаватися до оцінки обставин справи, їх встановлювати, змінювати саме ту оцінку, яку здійснили суди першої та апеляційної інстанцій як суди факту.
 
З урахуванням викладеного постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд з метою встановлення істотних для вирішення спору обставин. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд не врахував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі                            № 129/1033/13-ц стосовно концепції негативного доказу; залишив без уваги, що на момент укладення договорів діяла постанова Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», відповідно до якої фізичні особи за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, можуть розраховуватися готівкою в розмірі не більше 150 000,00 грн, а розрахунки за договорами купівлі-продажу часток квартири перевищують цю суму, тому мали проводитися на поточний рахунок, підлягають оцінці апеляційним судом в контексті дослідження доводів позову про безгрошовість укладених правочинів купівлі-продажу часток квартири. 
 
Стосовно заяви про перегляд заочного рішення 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що в ухвалі Печерського районного суду                    м. Києва від 28 березня 2023 року, якою скасовано заочне рішення, відсутній висновок про поновлення відповідачу строку на подання заяви про перегляд заочного рішення. Суд не врахував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20, про те, що наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду. 
 
Наведені доводи не становлять підставу скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки в заяві представника ОСОБА_3 - адвоката                    Солдаткіна О. С. про перегляд заочного рішення заявлено клопотання про визнання поважними причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення (т. 1, а. с. 164). У мотивувальній частині ухвали Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року зазначено щодо наявності клопотання про визнання поважними причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення (т. 3, а. с. 26), тому відсутність висновку щодо його задоволення в резолютивній частині ухвали сама собою не свідчить про наявність підстав щодо залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду. Допущена судом помилка може бути усунута шляхом виправлення описки. 
 
Крім того, відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального прав. 
 
Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час постановлення ухвали                       від 28 березня 2023 року, тобто апеляційний суд не досліджував такі доводи і тому вони не можуть бути предметом оцінки касаційним судом. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані в справі докази.
 
Верховний Суд висновує, що постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для встановлення істотних для її вирішення обставин, що входять до предмета доказування.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі                                       № 530/1731 /16-ц (провадження № 61-39028сво18)).
 
Отже, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги розподіл судових витрат має здійснюватися тим судом, який ухвалить остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Семашка Дмитра Миколайовича задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          О. М. Ситнік
                                                                                                                      В. М. Ігнатенко
                                                                                                                 С. О. Карпенко
                                                                                                                 В. В. Сердюк
                                                                                                                      І. М. Фаловська