ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року	Львів	Справа № 460/15384/24 пров. № А/857/8180/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого-судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Курильця А.Р., Мікули О.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року (ухвалене головуючим суддею Гресько О.Р. у м. Рівне) у справі № 460/15384/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,
                                                        ВСТАНОВИВ:
Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просила:
визнати протиправним рішення №172650009403 від 16.10.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; 
зобов`язати зарахувати до страхового стажу періоди роботи в КСП ім.Шевченка Сарненського району Рівненської області з 01.06.1990 по 31.07.1990, з 01.08.1995 по 31.12.1995, з 01.06.1996 по 30.11.1996, період роботи у СВК «Пастовник» з 17.10.2002 по 31.10.2002 та періоди догляду за особою з інвалідністю І групи з 27.12.2004 по 01.01.2005, з 01.01.2019 по 01.02.2019, з 01.07.2024 по 06.09.2024 та повторно розглянути заяву від 06.09.2024 про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що спірне рішення про відмову у призначенні пенсії є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем невірно визначено страховий стаж та не зараховано усі періоди.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 05.02.2025 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 16.10.2024 №172650009403. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1  періоди роботи з 01.08.1990 по 01.04.2000 в КСП ім.Шевченка, з 01.04.2000 по 01.05.2002 в СПП «Шевченківський», з 01.05.2002 по 01.11.2002 в СВК «Пастовник»  відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 (із урахуванням вже зарахованих періодів) та повторно розглянути заяву від 06.09.2024 про призначення пенсії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.
Суд встановив, що час догляду за особою з інвалідністю І групи, за особою з інвалідністю внаслідок психічного розладу підлягає до зарахування до страхового стажу позивача. Поряд з цим, враховуючи дату видачі довідки та дату звернення до Пенсійного органу, така до останнього позивачем не подавалася, а отже й не досліджувалася при прийнятті спірного рішення. Доказів того, що позивачем до Пенсійного органу подавалась інша довідка, аналогічна змісту довідки від 28.11.2024 №01/32-02-5367 матеріали справи не містять. Отже, доводи позивача щодо неврахування до страхового стажу повного періоду догляду за особою з інвалідністю І групи з урахуванням наведеної у зазначеній вище довідці інформації, суд першої інстанції вважав безпідставними, оскільки така органом Пенсійного фонду не досліджувалася.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги щодо зобов`язання зарахувати до страхового стажу періоди догляду за особою з інвалідністю І групи з 27.12.2004 по 01.01.2005, з 01.01.2019 по 01.02.2019, з 01.07.2024 по 06.09.2024 наразі є передчасними та задоволенню не підлягають.
Разом з цим, суд першої інстанції досліджуючи зміст трудової книжки НОМЕР_1 та розрахунку форми РС-право, встановив, що період трудової діяльності позивача в КСП ім.Шевченка, в СПП «Шевченківський», СВК “Пастовник” зараховано відповідачем не повному обсязі.
При цьому, у спірному рішенні відповідач вказав, що до страхового стажу  позивача зараховано всі періоди. Жодних підстав для неврахування повного періоду роботи позивача на зазначених підприємствах у такому не наводить.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення від 16.10.2024 №172650009403 про відмову у призначенні пенсії позивачу є протиправним та підлягає скасуванню.
В той же час, оскільки права позивача порушені, і прийняття рішення на користь позивача, в тому числі зарахування періодів роботи до відповідного стажу належить до безпосередніх повноважень органу Пенсійного фонду України, то суд дійшов висновку зобов`язання суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, який уповноважений вчиняти дії, спрямовані на відновлення порушених прав позивача, зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 01.08.1990 по 01.04.2000 в КСП ім.Шевченка, з 01.04.2000 по 01.05.2002 в СПП «Шевченківський», з 01.05.2002 по 01.11.2002 в СВК «Пастовник» (із урахуванням вже зарахованих періодів) та повторно розглянути питання щодо якого звернулася позивач (тобто повторно розглянути заяву позивача від 06.09.2024 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні).
Суд зауважив, що при повторному розгляді заяви позивача про призначення пенсії органу Пенсійного фонду України необхідно дослідити всі зазначені в трудовій книжці позивача періоди її роботи, прийняти та дослідити всі подані позивачем документи, та визначити наявність у позивача необхідних умов для призначення такої пенсії, з урахуванням таких документів та правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
Позивач скористалася своїм правом та подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Корост Сарненського району Рівненської області. Зареєстроване місце проживання з 17.05.2016 – с.Корост, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим Сарненським РВ УМВС України в Рівненській області 06.05.2001.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 01.11.1993 Рівненською обласною державною адміністрацією  позивач є громадянкою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).
06.09.2024 позивач звернулася до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
16.10.2024 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області прийнято рішення №172650009403, яким відмовлено у призначенні позивачу пенсії з підстав відсутності необхідної кількості років страхового стажу - 25 років. За доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди. Страховий стаж особи становить 24 роки 3 місяці 18 днів. Документами підтверджено, що період проживання заявниці у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 6 років 7 місяців 21 день, загальний період проживання становить 38 років 3 місяці 19 днів, що дає право на зниження пенсійного віку на 6 років. Право на пенсійну виплату позивач набуде 05.10.2027.
Не погодившись з рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку, позивач звернулася до суду з відповідними позовними вимогами.
Оскільки учасники справи не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, то в силу приписів статті 308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Умови призначення пенсії за віком встановлено ст.26 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV).
Зокрема, ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи по 31 грудня 2017 року мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
Водночас, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-ХІІ).
За змістом п. 3 ч. 1 статті 11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені статті 55 Закону №796-ХІІ.
Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 55 Закону №796-ХІІ передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років, але не менше 15 років страхового стажу.
Відповідно до абзацу 5 п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону №796-ХІІ передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Отже відповідно до ст. 55 Закону №796-ХІІ із врахуванням ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при призначенні позивачу пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку необхідний страховий стаж повинен становити не менше 25 років для потерпілих 3 категорії.
Так, як зазначив суд першої інстанції, спірним у даних правовідносинах є відсутність у позивачки необхідного страхового стажу.
За твердженнями відповідача страховий стаж позивача на момент звернення із заявою про призначення пенсійного забезпечення відповідно до положень Закону №796-XII становить 24 роки 3 місяці 18 днів, що не є достатнім для призначення позивачу пенсії.
Відповідно до ст. 8 Закону № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1ст. 24 Закону № 1058-IV).
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV).
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV).
Законодавством, яке діяло до прийняття Закону № 1058-IV, а саме статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII визначено періоди трудової діяльності до 01.01.2004, які зараховуються до страхового стажу. Зокрема, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Наведені положення свідчать про те, що єдиною підставою для не врахування до трудового стажу часу роботи колгоспника за фактичною тривалістю є невиконання встановленого мінімуму трудової участі саме без поважних причин.
Згідно вимог ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Статтею 48 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 1 Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз вищенаведених норм права дає змогу суду дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.
Суд зазначає, що вищенаведені норми встановлюють виключний пріоритет трудової книжки перед іншими документами для визначення стажу.
Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 у справі № 235/805/17, від 06.12.2019 у справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 у справі № 242/2536/16-а, від 12.09.2022 у справі №569/16691/16-а, від 01.01.2022 у справі № 620/1178/19.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що як слідує зі змісту оскаржуваного рішення, за доданими документами до страхового стажу позивача зараховано всі періоди.
Разом з цим, за змістом позову, позивач зокрема вважав, що до страхового стажу останньої відповідачем не зараховано до страхового стажу періоди роботи в КСП ім.Шевченка Сарненського району Рівненської області з 01.06.1990 по 31.07.1990, з 01.08.1995 по 31.12.1995, з 01.06.1996 по 30.11.1996, період роботи у СВК «Пастовник» з 17.10.2002 по 31.10.2002.
Відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 , позивачка працювала:
з 01.08.1990 по 01.04.2000 в КСП ім.Шевченка (наказ №5 від 05.08.1990, наказ №2 від 30.05.2000);
з 01.04.2000 по 01.05.2002 в СПП «Шевченківський» (наказ №2 від 01.06.2000, наказ №19 від 22.05.2002);
з 01.05.2002 по 01.11.2002 в СВК «Пастовник» (розпор.№7 від 01.05.2002, розпор.№14 від 01.11.2002);
з 16.12.2002 по 10.12.2003 отримувала допомогу в Сарненському РЦЗ (наказ №320 від 30.12.2002, наказ №346 від 12.12.2003);
01.04.2004 прийнята на громадські роботи згідно укладеного договору строком на 1 місяць (розпор. №13-р від 01.04.2004);
01.05.2004 звільнена з громадських робіт у зв`язку з закінченням строку договору (розпор. №21-р від 01.05.2004);
18.05.2004 прийнята на громадські роботи згідно укладеного договору строком на 1 місяць (розпор. №27-р від 18.05.2004);
18.06.2004 звільнена з громадських робіт у зв`язку з закінченням строку договору (розпор. №37-р від 18.06.2004);
10.09.2004 прийнята на громадські роботи згідно укладеного договору строком на 1 місяць (розпор. №71-р від 10.09.2004);
10.10.2004 звільнена з громадських робіт у зв`язку з закінченням строку договору (розпор. №7-р від 10.10.2004);
18.10.2004 прийнята на громадські роботи згідно укладеного договору строком на 1 місяць (розпор. №78-р від 18.10.2004);
09.11.2004 звільнена з громадських робіт у зв`язку з закінченням строку договору (розпор. №88-р від 09.11.2004).
В цій трудовій книжці наявна інформація про встановлений мінімум та кількість вироблених трудоднів в СПП «Шевченківське», період про перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3-річного віку.
Вказані записи у трудовій книжці позивача виконано без перекреслень, виправлень, у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ і завірені печаткою роботодавця.
Архівною довідкою, виданою Комунальною установою «Трудовий архів» Сарненської міської ради від 16.07.2024 №610, від 16.07.2024 №611 підтверджується, що позивач працювала в колгоспі ім.Шевченка, КСП ім.Шевченка Сарненського району. У цих довідках вказано кількість вихододнів за 1990-1996, 1997-2002 роки.
Довідко, виданою СВК «Пастовник» від 22.08.2024  №7 підтверджено, що позивач працювала в СВК «Пастовник» з 01.05.2002 по 01.11.2002.
Згідно з довідкою, виданою Управлінням соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації від 28.11.2024 №01/32-02-5367, позивач перебуває на обліку в управлінні та отримувала такі види допомог: допомога по догляду за дитиною до 3-х років на ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), у період з 01.07.1999 по 31.12.1999, допомога по догляду за дитиною до 3-х років на ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), у період з 19.08.2008 по 14.05.2011, компенсацію по догляду за особою з інвалідності І групи ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) у період з 27.12.2004 по 30.03.2008, з 25.01.2016 по 31.12.2023, допомога по догляду за особою з інвалідністю внаслідок психічного розладу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у період з 01.06.2016 по 31.03.2024, з 01.05.2024 по 31.10.2024.
Відповідно до розрахунку форми РС-право Пенсійним органом до страхового стажу позивача зараховано такі періоди:
з 15.03.1990 по 29.05.1990 – робота в колгоспі
з 31.08.1990 по 30.08.1993 – догляд за дитиною до 3 років
з 01.01.1995 по 19.04.1995 - робота в колгоспі
з 01.01.1996 по 29.05.1996 - робота в колгоспі
з 31.12.1996 по 30.12.1999 - догляд за дитиною до 3 років
з 01.01.2001 по 17.10.2002
з 16.12.2002 по 11.12.2003 – безробіття
з 01.01.2004 по 30.06.2004
з 01.09.2004 по 09.11.2004
з 01.01.2005 по 30.03.2008
з 19.08.2008 по 14.05.2011 – догляд за інвалідом Ігр.
з 25.01.2016 по 31.12.2018 – догляд за інвалідом Ігр.
з 01.02.2019 по  31.03.2024 - догляд за інвалідом Ігр.
з 01.05.2024 по 30.06.2024 - догляд за інвалідом Ігр.
Досліджуючи зміст трудової книжки НОМЕР_1 та розрахунку форми РС-право, суд встановив, що період трудової діяльності позивача в КСП ім.Шевченка, в СПП «Шевченківський», СВК «Пастовник» зараховано відповідачем не повному обсязі.
Разом з цим, у спірному рішенні відповідач вказав, що до страхового стажу  позивача зараховано всі періоди. Жодних підстав для неврахування повного періоду роботи позивача на зазначених підприємствах у такому не наводить.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення від 16.10.2024 №172650009403 про відмову у призначенні пенсії позивачу є протиправним та підлягає скасуванню.
Крім цього, суд вірно зазначив, що періоди страхового стажу позивача, які зараховані органом Пенсійного України та які підлягають зарахуванню відповідно до відомостей трудової книжки частково перетинаються, тобто є взаємовиключними, що у свою чергу унеможливлює визначення судом всіх не зарахованих періодів та позбавляє суд належного загального обрахунку страхового стажу позивача.
Відтак, відповідачем виконані не всі умови, що необхідні для прийняття законного та обґрунтованого рішення.
При цьому, суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17.
Відтак, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з метою ефективного захисту порушеного права позивача заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у такий належний спосіб: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 16.10.2024 №172650009403, зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1  періоди роботи з 01.08.1990 по 01.04.2000 в КСП ім.Шевченка, з 01.04.2000 по 01.05.2002 в СПП «Шевченківський», з 01.05.2002 по 01.11.2002 в СВК «Пастовник»  відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 (із урахуванням вже зарахованих періодів) та повторно розглянути заяву від 06.09.2024 про призначення пенсії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -
                                                      ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року у справі № 460/15384/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула