ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5026/25 Справа № 199/6161/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - ПОДОРЕЦЬ О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Макарова М.О., Свистунової О.В. 
за участю секретаря Травкіної В.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Курячого Андрія Миколайовича на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1  посилався на те, що 21 червня 2003 року між ним та відповідачем був укладений шлюб.  Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2007 року у справі №2-99781/07 за позовом  ОСОБА_1   до  ОСОБА_2  про розірвання шлюбу — шлюб, зареєстрований 21 червня 2003 року відділом РАЦС виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради м.Дніпропетровська, актовий запис №363, між ОСОБА_1  та ОСОБА_2  — розірвано.  ІНФОРМАЦІЯ_1  народився   ОСОБА_3  та у свідоцтві про його народження батьком вказано  ОСОБА_1 , а матір”ю вказано ОСОБА_2 . Дитина проживає із позивачем. Позивач вказує, з листопада 2022 року відповідач ОСОБА_2 жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не здійснює виховної, матеріальної або будь-якої іншої участі у вихованні дитини. Позивач зазначає, він самостійно здійснює матеріальне утримання малолітнього сина, забезпечує дитині виховання, належні умови проживання, розвитку, навчання та дбає про його здоров`я. Мати дитини власноруч написала заяву, яка нотаріально посвідчена, якою дала згоду та не заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав відносно її малолітнього сина -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підставі викладеного  ОСОБА_1 просив суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно дитини – сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 — адвокат Курячий А.М. просить рішення суду від 06 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
       Частиною першою статті 8 Закону України “Про охорону дитинства” передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. 
       Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови
для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України “Про охорону дитинства”).
       Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
       Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
       Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
       Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
       Відповідно до частин першої, четвертої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
       Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, зокрема, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
       Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
       Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.
       Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
       Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною
в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
       Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.
       Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
       У справі встановлено, 21 червня 2003 року між сторонами був укладений шлюб (а.с.41).
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2007 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.41).
        ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 та у свідоцтві про народження дитини батьком вказано ОСОБА_1 , а матір”ю вказано ОСОБА_2        (а.с.29). 
       Згідно довідки №009193 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 17 травня 2024 року вбачається, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина зареєстрована за вказаною адресою з 09 травня 2024 року (а.с.34).
       Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 24 квітня 2017 року (а.с.14).

       
       Відповідно до довідки №01-16/34 від 24 травня 2024 року, виданої КЗДО №69 ДМР, син ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідував заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №69 ДМР з 11 червня 2020 року. Дитину приводив і забирав батько (зі слів вихователів). Рекомендації, які надавали вихователі, тато виконував (а.с.33).
       Згідно довідки №53 від 20 травня 2024 року дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у 1-А класі Дніпровської гімназії №86 Дніпровської міської ради. Учень регулярно відвідує заняття у школі. Дитина завжди охайна, доглянута. З педагогами щодо навчання дитини спілкується виключно батько. За час навчання хлопця, мати школу не відвідувала, контакту зі школою не підтримує, бесід щодо дитини з педагогами школи не проводить. Вихованням ОСОБА_4 займається батько- ОСОБА_1 . Дитину до школи приводить батько і забирає батько (а.с.31).
       Відповідно до довідки №31 від 21 травня 2024 року, виданої Центром розвитку мовлення “Сонечко”, ОСОБА_3 регулярно відвідує заняття в дитячому мовному центрі “Сонечко” з розвитку та виправлення дефекту мовлення. З моменту початку занять і по теперішній час дитину до центру приводить виключно батько – ОСОБА_1 (а.с.35).
       Згідно відповіді на адвокатський запит від 05 червня 2024 року №58/24, наданої адвокату Курячому А.М., ТОВ НВП “Медицинські системи і технології”, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , задекларований в Медичному центрі ТОВ НВП «Медицинські системи і технології» у педіатра ОСОБА_5 з 20 травня 2024 року. У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 є малолітньою особою, Декларацію від його імені підписано батьком – ОСОБА_1 . В разі необхідності, всі контакти щодо здоров`я дитини здійснюються з батьком (а.с.36).
       Звернувшись до суду у серпні 2024 року із вказаними позовними вимогами, позивач  ОСОБА_1 вказував, що з листопада 2022 року відповідач ОСОБА_2 жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не здійснює виховної, матеріальної або будь-якої іншої участі у вихованні дитини. Позивач зазначив, він самостійно здійснює матеріальне утримання сина, забезпечує дитині виховання, належні умови проживання, розвитку, навчання та дбає про його здоров`я. Мати дитини власноруч написала заяву, яка нотаріально посвідчена, якою дала згоду та не заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.1-4). 
       У матеріалах справи міститься копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 07 червня 2024 року, в якій вона повідомила компетентні органи, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.30).
       Судовим наказом, виданим  Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська від 24 жовтня 2024 року  у справі №199/8442/24 за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини - стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на утримання дитини, а саме сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для однієї дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 23 жовтня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , на користь держави судовий збір в розмірі 242 грн. 24 коп. (а.с.82).
       Слід зазначити, доказів на підтвердження того, що відповідач у справі  ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матеріали справи не містять.
       Висновком органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради №4/5-822 від 15 жовтня 2024 визнано недоцільним позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 , 1983 року народження, відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.45-49).
       Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
       Колегія суддів зазначає, вказаний висновок органу опіки та піклування є достатньо обґрунтованим, містить відомості щодо відсутності виключних обставин, відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили про дійсно свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками. 
       Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що поведінка відповідача — матері малолітньої дитини є дійсно свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини.
       Надані позивачем докази не свідчать дійсно про злісне ухилення відповідачем від виховання дитини, свідоме нехтування нею батьківськими обов`язками, її винну, поведінку щодо дитини. 
       У рішенні від 16 липня 2015 року справі “Мамчур проти України” (заява
№10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
       У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
       Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).
       Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
       Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17.
       Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
       У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку з неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство щодо сина, свідомо нехтувала своїми батьківськими обов`язками.
       Слід зазначити, у справі відсутні докази на підтвердження того, що мати малолітньої дитини  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , — ОСОБА_2 дійсно навмисно, без поважних причин, за наявності достатніх та переконливих доказів не спілкується з неповнолітнім сином, не надає матеріальну допомогу на його утримання.
       Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
       Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22 зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. 
       Отже, відмовитися від батьківських прав особа добровільно не може. Позбавлення батьківських прав можливе лише за рішенням суду і тільки при наявності підстав передбачених СК України.
       Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька/матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
       Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
       Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
       Отже, у справі не доведено обставин свідомого ухилення матері дитини від виконання своїх батьківських обов`язків, навмисного нехтування нею, необхідності застосування крайнього заходу втручання в права дитини на зростання в сім`ї, та підтримання зв`язків з матір`ю, неможливості застосування альтернативних, менш суворих заходів, відповідність такого заходу якнайкращим інтересам дитини та його виправданість.
       Враховуючи, фактичні обставини справи, норми закону, якими регулюються спори, пов`язані із обов`язками батьків, докази, які надали сторони, виходячи з принципу справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який суди  йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів та враховуючи, що суду не надано переконливих доказів дійсно навмисного, свідомого ухилення матір`ю  дитини  від виконання своїх батьківських обов”язків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого  висновку про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав.
       Доводи апеляційної скарги про доведеність позовних вимог позивача, наявність підстав позбавлення батьківських прав матері дитини відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є необґрунтованими та не підтверджуються належними доказами у справі. 
       Посилання в апеляційній скарзі на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи є безпідставними.
       Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Курячого Андрія Миколайовича - залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 6 серпня 2025 року.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді  М.О.Макаров

О.В.Свистунова