Справа № 148/576/25
Провадження № 22-ц/801/1364/2025
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року	Справа № 148/576/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач), 
суддів Копаничук С. Г., Оніщука В. В., 
за участю секретаря судового засідання Кахно О. А., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 148/576/25 за заявою ОСОБА_1 про поновлення строку та визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню,
за апеляційною скаргою Сюр Наталії Вікторівни, яка діє в інтересах  ОСОБА_1 , на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 23.04.2025, постановлену у складі судді Ковганич С. В. в приміщенні суду в м. Тульчин, - 

в с т а н о в и в :

7.03.2025 ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою (вх № 2282) про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на її користь аліментів в розмірі частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, на дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до її повноліття. 
13.03.2025 судовим наказом Тульчинського районного суду Вінницької області стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 7.03.2025 і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 302,80 грн.
14.04.2025 ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 , подано заяву (вх № 3590) про поновлення строку на подання заяви, визнання судового наказу від 13.03.2025 по справі № 148/576/25 таким, що не підлягає виконанню. Заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 у заяві про видачу судового наказу зазначила неправдиві відомості та ввела суд в оману щодо того, що ОСОБА_1 ухиляється від своїх батьківських обов`язків, не надаючи матеріальної допомоги, що не відповідає дійсності. Він добровільно та постійній основі перераховує ОСОБА_2 грошові кошти на утримання їх дочки, самостійно забезпечує родину, так як ОСОБА_2 не працює, сплачує комунальні платежі по квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у його приватній власності, де вони проживають. ОСОБА_1 має намір забрати дочку у матері, оскільки та неналежно виконує свої батьківські обов`язки, однак на даний час цього зробити не може, так як перебуває на військовій службі. ОСОБА_2 скористалась процесуальними особливостями наказного провадження та приховала від суду ряд суттєвих обставин.
Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 23.04.2025 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку та визнання судового наказу від 13.03.2025 таким, що не підлягає виконанню відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Сюр Н. В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу (вх. № 5296 та № 5296 від 9.05.2025, № 5389 від 12.05.2025), в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено в задоволенні клопотання представника заявника про відкладення розгляду справи, що є порушенням норм процесуального права та обов`язковою підставою для скасування оскаржуваної ухвали; судом першої інстанції неправильно застосовано норми статті 432 ЦПК України, оскільки ОСОБА_1 добровільно бере участь у вихованні дитини та її фінансуванні, про що свідчать платіжні доручення, виписки з банку про регулярні перекази коштів, квитанції про оплату комунальних послуг; ОСОБА_1 продовжує добровільно надсилати кошти дитині; у заяві про видачу судового наказу ОСОБА_2 зазначила неправдиві відомості та ввела суд в оману про те, що ОСОБА_1 ухиляється від своїх батьківських обов`язків, не надаючи матеріальної допомоги, що не відповідає дійсності. 
21.05.2025 до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив (вх № 5825) ОСОБА_2 , в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції – без змін. 
12.06.2025 до суду надійшла заява (вх № 6720) ОСОБА_2 про розгляд справи у її відсутності. 
17.06.2025 до суду надійшла заява (вх № 6871) Сюр Н. В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про відкладення розгляду справи, оскільки представник не може бути присутнім на судовому засіданні з поважних причин. 
Відповідно до частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Ознайомившись із поданою заявою, колегія суддів дійшла висновку про відмову в її задоволенні, враховуючи встановлені частиною першою статті 371 ЦПК України строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, а також з підстав, що представником не зазначено в заяві причин неявки в судове засідання, поважність яких встановлюється судом, а не особою, яка не з`явилася до суду. Апеляційний суд визнає неявку представника в судове засідання неповажною /а. с. 94/.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час і місце розгляду справи.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина друга статті 371 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про поновлення строку та визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що судовий наказ було видано судом за заявою заявника про стягнення аліментів та на законних підставах, на сьогоднішній день боржником не надано суду доказів того, що його обов`язок виконати судовий наказ припинився. Матеріали справи не містять належних доказів припинення зобов`язань боржника за судовим наказом, яким з нього стягнуто аліменти на утримання дитини. Відсутні підстави для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, з підстав, на які посилається представник боржника, матеріально-правові та процесуально правові підстави для невиконання оспорюваного судового наказу відсутні, тому безпідставними є вимоги боржника про визнання судового наказу від 13.03.2025 по справі № 148/576/25 таким, що не підлягає виконанню.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заяви про поновлення строку та визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.
За положеннями статті 160 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» судовий наказ є особливою формою судового рішення та одночасно виконавчим документом.
Відповідно до статті 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.
Статтею 432 ЦПК передбачено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Ухвала суду за результатами розгляду заяви може бути оскаржена у порядку, встановленому цим Кодексом.
Заявник, як на підставу для задоволення заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконаннюпосилається на частину другу статті 432 ЦПК України, зокрема, «обов`язок боржника відсутній» (добровільно брав участь у вихованні дитини та її фінансуванні до видачі судового наказу) та «з інших поважних причин», а саме надання ОСОБА_2 неправдивих відомостей та введення суд в оману про те, що ОСОБА_1 ухиляється від своїх батьківських обов`язків при зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу. 
Вінницький апеляційний суд зазначає, що законодавець не дав чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у частині другій статті 432 ЦПК України.
При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад: в апеляційному чи касаційному порядку скасовано або змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.
Як правильно зазначено в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції, підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.
Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.
Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.
Отже, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.
Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 20.02.2019 у справі № 2-4671/11.
У зазначеній категорії справ саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Отже, закон не передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом.
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 24.06.2020 у справі № 520/1466/14-ц, від 9.09.2021 у справі № 824/67/20, від 9.06.2022 у справі № 2-118/2001.
Суд першої інстанції суд зробив правильний висновок, що у даній справі заявником не доведено обставин за яких судовий наказ може бути визнано таким, що не підлягає виконанню. Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що подана заява про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, оскільки добровільна сплата боржником аліментів на дочку у період до видачі судом судового наказу не свідчить про відсутність у боржника аліментних зобов`язань, оскільки відповідно до статті 51 Конституції України, статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Добровільна допомога дитині, шляхом надання певних коштів або добровільна сплата аліментів не позбавляє стягнення їх в судовому порядку (постанова ВС від 2.10.2019 по справі № 461/7387/16-ц).
Аргументи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Підсумовуючи наведене, апеляційна скарга ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Тульчинського районного суду Вінницької області від 23.04.2025 - без змін. 
       Щодо можливості оскарження в касаційному порядку постанови апеляційного суду за наслідками апеляційного перегляду ухвали місцевого суду про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого наказу таким, що не підлягає виконанню.
За змістом статті 389 ЦПК України, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень, вбачається, що постанови апеляційного суду, ухвалені за результатом перегляду ухвали суду першої інстанції про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не можуть бути оскаржені у касаційному порядку (ухвала ВС від 21.12.2021 по справі № 667/5974/15-ц, від 25.10.2019 по справі № 446/1683/18).
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 23.04.2025 у даній справі залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий суддя                                             Л. О. Голота

Судді:                                                                        С. Г. Копаничук 

В. В. Оніщук