ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року 
м. Київ

cправа №  922/482/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 

секретар судового засідання - Денисюк І. Г., 

за участю представників:
прокуратури - Зінкевич Ю. В.,
відповідачів - Василенко І. Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференціїї касаційну скаргу Харківської міської ради 
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 (судді: Хачатрян В. С. - головуючий, Россолов В. В., Шутенко І. А.) і рішення Господарського суду Харківської області від 29.11.2024 (суддя Прохоров С. А.) у справі
за позовом керівника Слобідської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області
до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, фізичної особи-підприємця Гачечіладзе Євгенії Володимирівни, ОСОБА_1 ,
про скасування рішення, визнання недійсним договору та витребування майна,
В С Т А Н О В И В:
1. Короткий зміст позовних вимог і підстав позову
1.1. У лютому 2022 року керівник Слобідської окружної прокуратури міста Харкова (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом (з урахуванням змін) до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі - Управління комунального майна та приватизації), фізичної особи-підприємця Гачечіладзе Євгенії Володимирівни (далі - ФОП Гачечіладзе Є. В.), ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) про: 1) визнання незаконним і скасування пункту 24 додатку до рішення Харківської міської ради від 06.07.2016 № 283/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" (далі - рішення Харківської міської ради від 06.07.2016); 2) визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 07.11.2016 № 5393-В-С, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації і ФОП Гачечіладзе Є. В., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С. А. і зареєстрованого в реєстрі за № 1922; 3) витребування у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради нежитлових приміщень підвалу № 1-:-4 у житловому будинку літ. "А-3", загальною площею 66,9 м^2, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
1.2. На обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем. За доводами прокурора, Харківська міська рада має право прийняти рішення про продаж нерухомого майна, що перебуває у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме Управління комунального майна та приватизації, має укласти відповідний договір купівлі-продажу, як правило, за результатами проведення аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме у наведеному випадку - продаж шляхом викупу орендарем об`єкта, який вже перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. Однак, ФОП Гачечіладзе Є. В. жодних поліпшень орендованого майна за час його перебування в неї в оренді не здійснила. У звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заявці орендаря з проханням надати дозвіл на приватизацію, приватизаційній справі будь-які відомості про такі поліпшення відсутні. А отже, орендарем до органу приватизації не подавались документи, що містять невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації. Прокурор наголошував, що спірні нежитлові приміщення вибули із власності держави поза волею власника, тому наявні підстави для задоволення вимог заявленого позову.
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Рішенням Господарського суду Харківської області від 29.11.2024 позов задоволено частково. Витребувано у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради спірні нежитлові приміщення. В решті позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
Місцевий господарський суд визнав доведеними підстави представництва прокурором інтересів держави в суді та вирішуючи спір по суті виходив із того, що матеріалами справи не підтверджується факт здійснення ФОП Гачечіладзе Є. В. поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкта нерухомого майна у неї в оренді, а отже, Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації спірного майна шляхом викупу його орендарем. Водночас суд зазначив, що визнання незаконним і скасування рішення Харківської міської ради від 06.07.2016 в частині пункту 24 додатку до цього рішення є неефективним способом захисту права територіальної громади, оскільки не призведе до поновлення прав держави та територіальної громади м. Харкова. У наведеному випадку прокурор прагне повернення спірного нерухомого майна у володіння територіальної громади, а тому єдиною належною й ефективною позовною вимогою є вимога про витребування спірного нерухомого майна. Суд установив обставини недобросовісності набуття спірного майна останнім набувачем, тому витребування такого майна  у кінцевого набувача майна, яке вибуло із володіння територіальної громади міста Харкова в незаконний спосіб, поза її волею, а також набуте таким набувачем на безоплатній підставі від попереднього набувача, не суперечитиме принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Поза тим, оскільки, як зазначив суд, у позові до Харківської міської ради та Управління комунального майна та приватизації слід відмовити з підстав обрання прокурором неефективного способу захисту, то заява про застосування позовної давності підлягає відхиленню. Водночас, за висновками судку, вимоги про витребування майна заявлені до ОСОБА_1 та не порушують прав Харківської міської ради та Управління комунального майна та приватизації, а заяв про застосування наслідків пропуску позовної давності ОСОБА_1 не подавав.
2.2. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 рішення Господарського суду Харківської області від 29.11.2024 залишено без змін із тих самих підстав.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
3.1. Не погоджуючись з висновками господарських судів попередніх інстанцій, Харківська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.02.2025 і рішення Господарського суду Харківської області від 29.11.2024 у цій справі та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог. Водночас скаржник просить передати справу № 922/482/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
На обґрунтування підстав касаційного оскарження, скаржник посилається на положення пунктів 1, 2, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, стверджує, що судами попередніх інстанцій (1) неправильно застосовано статтю 131^1 Конституції України, статтю 23 Закону "Про прокуратуру", а також порушено статті 2, 4, 7, 11, частину 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, при цьому не враховано правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 922/534/19, від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 щодо підстав здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді; (2) допущено порушення норм процесуального права щодо позовної давності, при цьому не ураховано правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, у постановах Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 922/243/22, від 06.06.2023 у справі № 922/4169/19, від 20.06.2023 у справі № 922/243/22, від 20.04.2021 у справі № 922/1030/20, від 02.04.2019 у справі № 910/11054/18, від 31.10.2018 у справі № 914/111/18, від 20.11.2019 у справі № 914/411/19; (3) неправильно застосовано та не враховано положення статей 19, 57, 58, 142, 143, 144, 145, 146 Конституції України, статті 257, 262, 267, 317, 319, 321, 327, 328 Цивільного кодексу України, статей 4, 6, 16, 24, 59, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", при цьому не враховано правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 06.10.2020 у справі № 504/2797/16-а (питання віднесення рішень органу місцевого самоврядування до нормативно-правових актів) та постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 3-604гс16, від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15 (питання реалізації органом місцевого самоврядування права власності від імені територіальної громади виключно у спосіб, передбачений законом), постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/73/17, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (щодо офіційного визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, набуття права власності, набуття та розпорядженням власністю, в тому числі, і комунальної) (пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України). Водночас Харківська міська рада вважає, що наявні підстави для відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 922/623/20 від 22.01.2021 та застосованих судами першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних судових рішеннях (пункт 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України). Крім того, скаржник посилається на неповне засування судами попередніх інстанцій обставин, що мають значення для справи.
Зокрема, Харківська міська рада наполягає на тому, що прокурором не обґрунтовані та не доведені підстави представництва інтересів держави в суді у цій справі; судами не досліджено питання добросовісності набуття та переходу права власності до останнього набувача майна від його попереднього власника; прокурором не доведено незаконність переходу права власності на нежитлові приміщення від Гачечіладзе Є. В. до Робакідзе Г. Г.; дії прокурора у наведеному випадку не пов`язані з ефективним захистом інтересів Харківської міської територіальної громади. Також скаржник наголошує на невзятті до уваги судами заяви Харківської міської ради про застосування позовної давності. 
3.2. Від прокуратури надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому прокурор просить залишити без задоволення касаційну скаргу як необґрунтовану. 
4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, дослідивши в межах заявлених вимог наведені у касаційній скарзі доводи і заперечення на них, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає таке.
4.2. Як свідчать матеріали справи та установили попередні судові інстанції, 19.03.2015 між Управлінням комунального майна та приватизації і ФОП Гачечіладзе Є. В. було укладено договір оренди нежитлового приміщення (будівлі) № 1931, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення підвалу № 1-:-4, загальною площею 66,9 м^2 у житловому будинку (приміщення згідно з технічним паспортом КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації", інвентаризаційний номер 67707 від 13.01.2014), далі - майно, яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 та відображається на балансі КП "Жилкомсервіс". Право на оренду цього майна отримано орендарем на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 18.03.2015 № 165 "Про передачу в оренду житлових приміщень".
Згідно з пунктом 3.1 договору оренди вартість об`єкта оренди визначається на підставі висновку про вартість майна і становить 119 900,00 грн.
Договір діє з 19.03.2015 до 19.02.2018 (пункт 10.1).
ФОП Гачечіладзе Є. В. звернулася до орендодавця з заявою від 12.11.2015, у якій просила дозволити приватизацію нежитлових приміщень підвалу №1-:-4, загальною площею 66,9 м^2 у житловому будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Харківської міської ради від 06.07.2016 № 283/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" з метою найбільш ефективного використання нежитлового фонду м. Харкова на підставі Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 роки, затвердженої рішенням Харківської міської ради від 23.12.2011 № 565/11, вирішено здійснити відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова шляхом викупу згідно з додатком - переліком об`єктів, які підлягають приватизації шляхом викупу.
У пункті 24 переліку передбачено, що приватизації (відчуженню) шляхом викупу орендарем підлягають нежитлові приміщення підвалу № 1-:-4, загальною площею 66,9 м^2 у житловому будинку, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .
18.08.2016 ФОП Гачечіладзе Є. В. звернулася до Управління комунального майна та приватизації із листом, в якому просила доручити проведення оцінки для приватизації спірних нежитлових приміщень суб`єкту оціночної діяльності Бєлих Б. М.
31.08.2016 суб`єктом оціночної діяльності ФОП Бєлих Б. М. затверджено звіт про оцінку майна, за змістом якого вартість спірного майна станом на 31.08.2016 становить 103 340,00 грн без ПДВ.
У подальшому, 07.11.2016 між Управлінням комунального майна та приватизації (продавець) і ФОП Гачечіладзе Є. В. (покупець) на підставі рішень Харківської міської ради від 23.12.2011 № 565/11 "Про Програму приватизації та відчуження об`єктив комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 р.", від 06.07.2016 № 283/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 5393-В-С, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гавриловою С. А. зареєстрований за № 1922.
За цим договором продавець зобов`язується передати у власність, а покупець, у свою чергу, прийняти нежитлові приміщення підвалу № 1-:-4 у житловому будинку літ. "А-3" загальною площею 66,9 м^2, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , орендовані ФОП Гачечіладзе Є. В. згідно з договором оренди від 19.03.2015 № 1931.
Оціночна вартість об`єкта приватизації, що відчужується визначена відповідно до Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 № 1891 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.11.2015 № 1033), зафіксована у висновках оцінювача про вартість об`єкта оцінки, затверджених названим управлінням 12.10.2016, і становить 103 340,00 грн. Згідно з Податковим кодексом України сума податку на додану вартість 20 % від вартості об`єкта приватизації та становить 20 668,00 грн. Загалом ціна продажу об`єкта приватизації становить 124 008,00 грн (розділ 2 вказаного договору).
За актом прийому-передачі від 02.12.2016 № 5393-В-С продавець передав, а покупець прийняв нежитлові приміщення підвалу № 1-:-4 у житловому будинку літ. "А-3" загальною площею 66,9 м^2, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . У цьому акті також зазначено про факт сплати грошових коштів у сумі 124     008 грн у повному обсязі за вказаним договором.
08.12.2016 на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2016 № 5393-В-С, акта прийому-передачі від 02.12.2016 № 5393-В-С приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гавриловою С. А. проведено державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення за ФОП Гачечіладзе Є. В. на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 447112463101.
У подальшому, 23.12.2016 між Гачечіладзе Є. В. (дарувальник) та донькою - ОСОБА_3 (обдарована) укладено договір дарування нежитлових приміщень підвалу № 1-:-4 у житловому будинку літ. "А-3" у АДРЕСА_1 , загальною площею 66,9 м^2, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гавриловим Е. В., зареєстрований за № 3243.
Відповідно до пункту 3 договору дарування нежитлових приміщень від 23.12.2016 № 3243  дар оцінено в сумі 124 008,00 грн.
Водночас у цей же день, 23.12.2016, між ОСОБА_3 (дарувальник) та її чоловіком - ОСОБА_1 (обдарований) було укладено договір дарування нежитлових приміщень підвалу № 1-:-4 у житловому будинку літ. "А-3" загальною площею 66,9 м^2, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гавриловим Е. В., зареєстрований за № 3244.
Відповідно до пункту 3 договору дарування нежитлових приміщень від 23.12.2016 № 3244 дар оцінено в сумі 124 008,00 грн.
Право власності на спірне майно зареєстроване в держреєстрі за ОСОБА_1 .
4.3. Предметом позову у цій справі є вимоги прокурора, заявлені в інтересах держави до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації, ФОП Гачечіладзе Є. В. і ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування пункту 24 додатку до рішення Харківської міської ради від 06.07.2016, визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 07.11.2016 № 5393-В-С, витребування у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради спірних нежитлових приміщень підвалу.
4.4. Рішенням місцевого господарського суду, залишеним без змін постановою апеляційного господарського суду, вказаний позов задоволено частково. Витребувано у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради спірне майно, а в решті позову відмовлено.
4.5. Судові рішення у справі в частині задоволення позовних вимог мотивовані тим, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, оскільки орендар (ФОП Гачечіладзе Є. В. ) жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкта нерухомого майна у неї в оренді не здійснила; ФОП Гачечіладзе Є. В. не подавала до органу приватизації документів, передбачених пунктом 2.2 Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 27.02.2004 № 377. 
Зважаючи на це, суди установили, що рішення Харківської міської ради від 06.07.2016 в оспорюваній частині прийнято з порушенням приватизаційного законодавства (вимог частини 2 статті 5^1, частини 2 статті 16^2 Закону України "Про приватизацію державного майна" , частин 1, 3 статті 11, пункту 1 частини 1 статті 18 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", тобто є незаконним, оскільки не спрямоване на досягнення мети, визначеної у зазначених законах і Програмі приватизації, та порушує права територіальної громади на отримання максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності. Звідси й оспорюваний договір було укладено з порушенням закону, позаяк його предметом є нерухоме майно комунальної форми власності, щодо якого обрано незаконний спосіб приватизації, що суперечить інтересам держави та територіальної громади. Встановлені попередніми судовими інстанціями обставини свідчать про порушення органом місцевого самоврядування умов та порядку приватизації, а також наявність протиправної поведінки орендаря та недобросовісність його дій, який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу, звернувся до органів місцевого самоврядування з відповідною заявою; здійснення органом місцевого самоврядування права власності, зокрема розпорядження майном не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади.
Оскільки, як установили господарські суди попередніх інстанцій, прокурор прагне повернення спірного нерухомого майна у володіння територіальної громади, то належною та ефективною позовною вимогою у наведеному випадку є вимога про витребування спірного нерухомого майна на користь територіальної громади у кінцевого набувача (у наведеному випадку від ОСОБА_1 ), тому суд відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним і скасування пункту додатку до рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним оспорюваного договору з підстав обрання прокурором неналежного способу захисту, що виключає необхідність застосування до таких вимог позовної давності.
Разом із тим, вирішуючи спір за вимогами про витребування спірного нерухомого майна, суди дослідили обставини, надали оцінку наявним у ній доказам, з урахуванням стандартів доказування в господарському судочинстві, та констатували, що Гачечіладзе Є. В. , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 мають родинні зв`язки між собою; у наведеному випадку ФОП Гачечіладзе Є. В. і ОСОБА_1 (відповідачі) діяли явно недобросовісно; впродовж одного дня спірне майно двічі було перереєстровано та зареєстровано за останнім набувачем; ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на момент укладення угод про відчуження спірного майна не могли не знати, що річ відчужується особою Гачечіладзе Є. В. , яка незаконно її отримала. Зазначеними особами створювалися умови для легітимізації факту незаконного володіння майном. Звідси ОСОБА_1 (кінцевий набувач) не може вважатися добросовісним власником (набувачем) спірного майна. 
Таким чином, зважаючи на встановлені обставини порушення процедури приватизації майна територіальної громади міста Харкова, вибуття такого майна поза її волею, а також набуття ОСОБА_1 спірного нерухомого майна на безоплатній основі, суди дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову прокурора в частині витребування у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради спірних нежитлових приміщень. Задовольняючи позов у означеній частині, попередні судові інстанції також урахували те, що витребування у кінцевого недобросовісного набувача майна, яке вибуло із володіння територіальної громади міста Харкова в незаконний спосіб, поза її волею, а також набуте таким набувачем на безоплатній підставі (за договором дарування) від попереднього набувача, не суперечитиме принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Поза тим, господарські суди зазначили, що від ОСОБА_1 , позовні вимоги про витребування майна до якого задоволені судами, заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності не надійшло.
4.6. Верховний Суд, переглянувши оскаржені рішення і постанову у межах доводів і вимог касаційної скарги, не погоджується з доводами скаржника та не вбачає підстав для скасування ухвалених у справі судових рішень та при цьому виходить із такого.
Як свідчать матеріали справи, прокурор у цій справі звернувся до суду з позовом в інтересах держави як самостійний позивач.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131^1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно із частиною 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Як унормовано в абзаці 2 частини 5 цієї статті, у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор вказує про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
За змістом статті 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Абзацом 1 частини 3 статті 23 названого Закону визначено вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Частини 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", серед іншого, містять умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).
Установлена цим Законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Таким чином, визначений частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
Тож процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Ураховуючи наявність або відсутність таких повноважень, прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави. У свою чергу, суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 Господарського процесуального кодексу України.
Наведена права позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що у разі якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. У цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача. 
Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (через відсутність повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. У процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.
Отже, позови прокурора до органу місцевого самоврядування, за загальним правилом, подаються з такої підстави, як відсутність суб`єкта, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. У такій категорії справ орган прокуратури повинен лише довести, що оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень завдано шкоди інтересам держави або існує загроза порушення інтересів держави.
Процесуальний статус сторін у подібних спорах залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі.
У цій справі, яка розглядається, прокурор звернувся з позовом, стверджуючи, що Харківська міська рада як орган, уповноважений діяти виключно в інтересах територіальної громади міста, при прийнятті оспорюваного рішення відчужив нерухоме майно з порушенням вимог законодавства, тобто діяв всупереч інтересам територіальної громади міста та, відповідно, всупереч інтересам держави.
Отже, суди визнали доведеними та обґрунтованими підстави представництва прокурором інтересів держави в суді та правомірність його звернення з позовом у цій справі як самостійним позивачем. Наведений висновок судів попередніх інстанцій узгоджуються з наведеною останньою актуальною правовою позицією Великої Палата Верховного Суду щодо застосування положень частин 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", частин 4, 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, викладеною в постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, а також Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 29.05.2025 у справі № 922/3727/19.
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, від 03.07.2019 у справі № 127/2209/18, від 10.11.2021 у справі № 825/997/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Зважаючи на викладене та те, що прокурор підтвердив наявність підстав для представництва інтересів держави у суді у наведеному випадку, колегія суддів суду касаційної інстанції відхиляє за необґрунтованістю протилежні доводи скаржника.
4.7. Водночас колегія суддів погоджується з висновками судів про неефективність обраного прокурором способу захисту порушеного права в частині визнання недійсним окремого пункту додатку рішення органу місцевого самоврядування з огляду на таке. 
Прокурор стверджував, що спірним рішенням Харківської міської ради в оспорюваній частині порушується право власності територіальної громади м. Харкова на об`єкт нерухомості і належним способом захисту цього права є звернення до суду з позовом про визнання його незаконним і скасування.
Натомість згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а його скасування не дасть змоги позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою.
За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, якщо рішення органу державної влади, місцевого самоврядування виконане, вимога про визнання такого рішення недійсним не відповідає належному способу захисту, бо її задоволення не приводить до відновлення прав позивача. При цьому, якщо таке рішення не відповідає закону, воно не створює тих наслідків, на які спрямоване. Тому немає потреби оскаржувати таке рішення - позивач може обґрунтовувати свої вимоги, зокрема, незаконністю такого рішення.
Отже, зважаючи на викладене, сталу судову практику, за встановлених у цій справі обставин, спрямованість заявлених позовних вимог на повернення майна територіальній громаді, заявлена вимога про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування у відповідній частині є неефективною, оскільки її задоволення не призведе до відновлення права, яке прокурор вважає порушеним, тобто не дозволить ефективно відновити володіння спірним нежитловим приміщенням, тому така вимога не підлягає задоволенню, що свідчить про правильність та обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій про відмову в позові у наведеній частині з підстав обрання прокурором неефективного способу захисту.
4.8. Разом із тим, колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала про те, що для застосування такого речово-правового способу захисту, як витребування майна за правилами статті 388 Цивільного кодексу України, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанови від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34). При цьому в пункті 49 постанови від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 Велика Палата Верховного Суду акцентувала, що позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним. Таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване.
Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16 (пункт 46), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52) та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.03.2023 у справі № 922/3013/19, від 02.07.2024 у справі № 906/283/22, від 01.08.2024 у справі № 910/5740/21, від 13.08.2024 у справі № 675/401/20, в яких зокрема зазначено, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Наведене, у свою чергу, виключає необхідність визнання недійсним в судовому порядку й оспорюваного договору купівлі-продажу, укладеного в процесі приватизації спірного нерухомого майна, на чому правильно було наголошено попередніми судовими інстанціями під час вирішення спору у справі.
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148).
4.9. Водночас, як уже зазначалося, прокурор у позові, серед іншого, просив витребувати спірне майно у кінцевого набувача.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України).
Статтею 330 Цивільного кодексу України унормовано, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Беручи до уваги наведені положення законодавства, зважаючи на встановлені попередніми судовими інстанціями обставини порушення процедури приватизації спірного майна територіальної громади м. Харкова, вибуття такого майна поза її волею, а також набуття ОСОБА_1 , який як установили суди є недобросовісним набувачем, спірного нерухомого майна на безоплатній основі, суди дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову прокурора в частині витребування у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради спірного нежитлового приміщення, що не суперечитиме принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і доводи касаційної скарги таких висновків судів не спростовують.
Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 18.09.2020 у справі № 908/1795/19).
Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18). 
4.10. Надаючи оцінку визначеним скаржником підставам касаційного оскарження, колегія суддів зазначає.
4.11. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).
Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Проаналізувавши висновки, які викладені у перелічених скаржником у касаційній скарзі постановах Верховного Суду щодо підстав представництва прокурором інтересів держави в суді, щодо позовної давності, щодо рішень органу місцевого самоврядування, щодо добросовісного набувача, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що здійснене господарськими судами правозастосування та висновки, наведені в оскаржуваних у цій справі судових рішеннях, не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстави для відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відповідні висновки у кожній справі зроблені Судом на основі аналізу як змісту спірних правовідносин, так і встановлених фактичних обставин кожної справи.  Тобто у вказаних скаржником справах, які переглядались Верховним Судом, норми права застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмету доказування. 
При цьому колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.
Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.
До того ж неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. 
Крім того, посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
З огляду на зазначене підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу, не знайшла підтвердження.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Щодо доводів скаржника про незастосування позовної давності до заявлених вимог, то колегія суддів їх відхиляє, оскільки у позові про визнання недійсним і скасування акта органу місцевого самоврядування в оспорюваній частині та визнання недійсним договору купівлі-продажу було відмовлено за неефективністю та неналежністю обраного прокурором способу захисту, що виключає дослідження перебігу позовної давності щодо цих вимог. Водночас щодо застосування позовної давності до позовної вимоги про витребування спірного майна, то колегія суддів звертає увагу скаржника на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, в якій зазначено, що у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів; останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Як установили суди, від ОСОБА_1 , позовні вимоги про витребування майна до якого задоволені судами, заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності не надійшло, що також виключає дослідження перебігу позовної давності щодо такої вимоги.
4.12. Поза тим, колегія суддів суду касаційної інстанції відхиляє за необґрунтованістю посилання скаржника на положення пункту 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України як підстави касаційного оскарження - відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, а також необхідність передачі справи, у якій подано касаційну скаргу, на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
Щодо зазначених доводів та клопотання скаржника, то колегія суддів зазначає таке.
Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема, їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності.
Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.
У рішенні ЄСПЛ у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" ("Chapman v. the United Kingdom" від 18.01.2001, заява № 27238/95, пункт 70) наголошується на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом Суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
Верховний Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (такий висновок сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (пункти 43- 45), від 05.12.2018 у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43- 44) і № 818/1688/16 (пункти 44- 45), від 15.05.2019 у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44- 45), від 21.08.2019 у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц (пункт 23), від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц (пункт 48), від 30.06.2020 у справах № 264/5957/17 (пункт 41) і № 727/2878/19 (пункт 39), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 35), від 09.09.2020 у справі № 260/91/19 (пункти 58- 59), від 29.09.2020 у справі № 712/5476/19 (пункт 40), від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18 (пункт 29); від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 7.19), від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (пункт 34), від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18 (пункт 90), від 09.11.2021 у справі № 214/5505/16 (пункт 31), від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (пункт 49), від 08.06.2022 у справі № 362/643/21(пункт 45)).
Таким чином, необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.
Проте Харківська міська рада у контексті положень пункту 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не навела вагомих та достатніх аргументів, які би свідчили про помилковість правової позиції, наведеної у постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20. Касаційна скарга не містить фундаментальних обґрунтувань щодо підстави необхідності і причин для відступу від неї. Водночас не містить вона й аргументованого обґрунтування необхідності передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду згідно зі статтею 302 Господарського процесуального кодексу України. 
4.13. Поза тим, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на неналежне дослідження судами зібраних у справі доказів, оскільки відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених    пунктами 1,    2,    3    частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Таким чином, за змістом пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Проте скаржник належним чином не обґрунтував у своїй касаційній скарзі наявність хоча би однієї із підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Як уже зазначалося, підстави касаційного оскарження, передбачені у пунктах 1, 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (на які посилався скаржник) не знайшли підтвердження.
За таких обставин колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про неповне дослідження судами зібраних у справі доказів за умови відсутності підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2,   3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Доводи скаржника зводяться передусім до намагань здійснити переоцінку наявних у справі доказів (щодо недобросовісності набувача майна), тоді як згідно з імперативними положеннями частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
5. Висновки Верховного Суду 
5.1. З огляду на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту   5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою скаржника у частині зазначеної підстави касаційного оскарження.
5.2. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
5.3. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею          300 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про наявність підстав для часткового задоволення позову, в зв`язку з чим оскаржені у справі рішення та постанова підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
Касаційне провадження за касаційною скаргою Харківської міської ради, відкрите в частині підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
Касаційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.
Постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 і рішення Господарського суду Харківської області від 29.11.2024  у справі № 922/482/22 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                                                             Т. Б. Дроботова
Судді                                                                                                                     Н. О. Багай                                                                                                      
                                                                                                                             Ю. Я. Чумак