25.07.25
22-ц/812/1027/25
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2025 року м. Миколаїв 

справа №484/3436/24
       провадження №22-ц/812/1027/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Локтіонової О. В.,
суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,
із секретарем судового засідання – Чистою В. В.,
без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Коваленко Н. А. у приміщенні суду у м.Первомайську Миколаївської області, за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації,
В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року  ОСОБА_2  через представника ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_1 , який обґрунтовувала наступним.
Позивач вказувала, що у листопаді 2023 року відповідач надіслав на ім`я Міністра освіти України, ректора Національного університету кораблебудування імені Адмірала Макарова листа, у якому йшлося про те, що  ОСОБА_2 – науково-педагогічний працівник Первомайського навчально-наукового інституту, завідувач кафедри, не в повній мірі дотримується законів та Конституції України, а саме: 01.04.2023 року вона за місцем проживання по  АДРЕСА_1  здійснила замах на життя ОСОБА_1 ; 07.03.2023 року вона із автомобіля «MERSEDES» таємно викрала обручку із золота вартістю 12 000 грн, телефон «SAMSUNG» вартістю 8000 грн, ключ від автомобіля «LINСOLN» вартістю 5000 грн, військовий квиток, куртку вартістю 2500 грн; 15.03.2023 року вона подала до суду в якості додатку до позовної заяви акт опису майна, який підписаний свідками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Однак, даний акт є підроблений, так як зазначені вище особи його не підписували;  ОСОБА_2   незаконно проникла на чужу територію, де проводила несанкціоновану зйомку;  ОСОБА_2 , не будучи зареєстрована як підприємець, протиправно реалізовує на території інституту, в тому числі слухачам, пігулки, не зареєстровані в Україні, надає послуги з масажу, не маючи відповідної кваліфікації;  ОСОБА_2  неадекватно поводиться із оточуючими людьми, маніпулює підпорядкованими по роботі працівниками та здобувачами освіти;  ОСОБА_2  замінила робочий комп`ютер на домашній, так як на роботі був з кращими параметрами.
Позивач зазначала, що ці твердження ОСОБА_1 не відповідають дійсності і є такими, що порочать її честь, гідність та ділову репутацію. Висловлювання, наведені у листі відповідача, мали стверджувальну форму, а відтак, поширена інформація, враховуючи її зміст, не може вважатися оціночним судженням. Поширена інформація принижує позивача в очах керівництва інституту та колег та була спрямована на отримання результату у вигляді звільнення позивачки з займаної посади. Ця інформація формує думку про те, що позивач скоїла злочини. 
Також позивач зазначала, що через поширення відповідачем недостовірної інформації вона зазнала моральної шкоди, яку оцінила у 100 000 грн. 
При визначені розміру компенсації завданої моральної шкоди, позивач виходила з того, що їй спричинено моральні страждання та переживання, оскільки відповідач принизив її серед керівництва учбового закладу та колег. Вона була вимушена постійно виправдовуватися перед ними, що не скоювала злочини і не порушувала закон. Негативні наслідки, спричинені позивачці вищезазначеними діями відповідача, усвідомлені і сплановані, збільшуються через наступні фактори: вона є відомою у місті особою, так як тривалий час працює у вищому навчальному закладі, є кандидатом історичних наук, має присвоєне вчене звання доцента кафедри соціально-гуманітарних дисциплін та безпеки життєдіяльності. 
Враховуючи викладене позивач просила: 1) визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, інформацію щодо  ОСОБА_2  про те, що «01.04.2023 року вона за місцем проживання по  АДРЕСА_1  здійснила замах на життя ОСОБА_1 ; 07.03.2023 року вона із автомобіля «MERSEDES» таємно викрала обручку із золота вартістю 12 000 грн, телефон «SAMSUNG» вартістю 8000 грн, ключ від автомобіля «LINСOLN» вартістю 5000 грн, військовий квиток, куртку вартістю 2500 грн; 15.03.2023 року вона подала до суду в якості додатку до позовної заяви акт опису майна, який підписаний свідками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Однак, даний акт є підроблений, так як зазначені вище особи його не підписували;  ОСОБА_2   незаконно проникла на чужу територію, де проводила несанкціоновану зйомку;  ОСОБА_2 , не будучи зареєстрована як підприємець, протиправно реалізовує на території інституту, в тому числі слухачам, пігулки, не зареєстровані в Україні, надає послуги з масажу, не маючи відповідної кваліфікації;  ОСОБА_2  неадекватно поводиться із оточуючими людьми, маніпулює підпорядкованими по роботі працівниками та здобувачами освіти;  ОСОБА_2  замінила робочий комп`ютер на домашній, так як на роботі був з кращими параметрами»; 2) стягнути з відповідача 100 000 гривень моральної шкоди та судові витрати.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, інформацію щодо  ОСОБА_2 , поширену ОСОБА_1  у листі від 14.11.2023, а саме: «01.04.2023 року ОСОБА_2  за місцем проживання по  АДРЕСА_1  здійснила замах на життя ОСОБА_1 ;  ОСОБА_2 , не будучи зареєстрована як підприємець, протиправно реалізовує на території інституту, в тому числі слухачам, пігулки, не зареєстровані в Україні, надає послуги з масажу, не маючи відповідної кваліфікації;  ОСОБА_2  неадекватно поводиться із оточуючими людьми, маніпулює підпорядкованими по роботі працівниками та здобувачами освіти».
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у сумі 10 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 819 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 15 000 грн.
Ухвалюючи таке рішення, суд виходив із того, що позивачем належними доказами доведено позовні вимоги щодо недостовірності вказаної судом інформації. Інша інформація або позивачем не доведена, або безпосередньо її не стосується, а тому відсутні підстави для задоволення позову в іншій частині.
Що стосується відшкодування моральної шкоди, то суд вважав, що наявні підстави для її відшкодування на суму 10 000 грн, бо поширення недостовірної інформації щодо позивача призвело до порушення її особистих немайнових прав. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із рішеннями суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність заявлених позивачем позовних вимог. На думку відповідача суд першої інстанції безпідставно поклав тягар доказування тільки на відповідача.
Відповідач наголошував на тому, що звертаючись до Міністра освіти України та ректора Національного університету кораблебудування імені Адмірала Макарова з листом щодо ОСОБА_2 , він реалізовував своє конституційне право, передбачене ст.40 Конституції України, а не мав на меті поширити недостовірну інформацію щодо діяльності позивача, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи інших учасників справи
Позивачем через представника подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. 

Фактичні обставини справи

У 2023 році ОСОБА_1 направив міністру освіти України та ректору Національного університету кораблебудування ім. Адмірала Макарова лист, у якому просив провести службове розслідування та вирішити питання щодо відповідності займаній посаді ОСОБА_2 , яка працює на посаді завідуючої кафедри Первомайського навчально-наукового інституту.
У цьому листі він вказав, що « ОСОБА_2 – науково-педагогічний працівник Первомайського навчально-наукового інституту, завідувач кафедри, не в повній мірі дотримується законів та Конституції України, а саме: 01.04.2023 року вона за місцем проживання по  АДРЕСА_1  здійснила замах на життя ОСОБА_1 ; 07.03.2023 року вона із автомобіля «MERSEDES» таємно викрала обручку із золота вартістю 12 000 грн, телефон «SAMSUNG» вартістю 8000 грн, ключ від автомобіля «LINСOLN» вартістю 5000 грн, військовий квиток, куртку вартістю 2500 грн; 15.03.2023 року вона подала до суду в якості додатку до позовної заяви акт опису майна, який підписаний свідками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Однак, даний акт є підроблений, так як зазначені вище особи його не підписували;  ОСОБА_2   незаконно проникла на чужу територію, де проводила несанкціоновану зйомку;  ОСОБА_2 , не будучи зареєстрована як підприємець, протиправно реалізовує на території інституту, в тому числі слухачам, пігулки, не зареєстровані в Україні, надає послуги з масажу, не маючи відповідної кваліфікації;  ОСОБА_2  неадекватно поводиться із оточуючими людьми, маніпулює підпорядкованими по роботі працівниками та здобувачами освіти;  ОСОБА_2  замінила робочий комп`ютер на домашній, так як на роботі був з кращими параметрами».
Згідно з дипломом від 10.10.2013 та атестатом від 27.09.2021 ОСОБА_2 є кандидатом історичних наук із спеціальності всесвітня історія, їй присвоєно вчене звання доцента кафедри соціально-гуманітарних дисциплін та безпеки життєдіяльності Національного університету кораблебудування ім. Адмірала Макарова.
Відповідно до свідоцтва Навчального центру «Престиж-UA» у 2020 році ОСОБА_2 пройшла курс навчання за програмою «Масаж».
З витягу №5711 з реєстру платників єдиного податку від 03.11.2023 випливає, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, яка серед іншого здійснює діяльність у сфері торгівлі, освіти, надання послуг перукарнями та салонами краси, діяльності із забезпечення фізичного комфорту.
28 грудня 2023 року дізнавачем Первомайського РВ поліції ГУНП в Миколаївській області винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.129 КК України, щодо факту погрози вбивством ОСОБА_7 з боку ОСОБА_2 01 квітня 2023 року.
19 вересня 2023 року дізнавачем Первомайського РВ поліції ГУНП в Миколаївській області винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України щодо порушення недоторканості житла з боку ОСОБА_2 . 

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 
Стаття 28 Конституції України гарантує кожній особі право на повагу до її гідності, а за частиною четвертою статті 32 основного Закону кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.
Згідно з нормами статті 297 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.
Стаття 299 ЦК України передбачає, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Інформація – це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 Закону України «Про інформацію»).
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співвжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
У свою чергу фактичне твердження – це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт – це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
Судження – це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі – Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства" (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд  розрізняє  факти  та  оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою  для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.
Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 зроблено правовий висновок про те, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Згідно з статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.
Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону України Законом України «Про звернення громадян»).
У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі №752/5766/16-ц (провадження № 61-9541св19) зазначено, що у разі, якщо особа звертається до юридичної особи із зверненням про проведення перевірки певних обставин і в якому міститься та чи інша інформація, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою права, передбаченого Законом України «Про звернення громадян», а не поширення недостовірної інформації.
Відповідно до ст.280 ЦК України та п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 р. способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. 
Згідно з нормами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. 
Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем належними доказами доведено позовні вимоги щодо недостовірності інформації про ОСОБА_2 , поширену                     ОСОБА_1  у листі від 14.11.2023, а саме: «01.04.2023 року ОСОБА_2  за місцем проживання по  АДРЕСА_1  здійснила замах на життя ОСОБА_1 ;  ОСОБА_2 , не будучи зареєстрована як підприємець, протиправно реалізовує на території інституту, в тому числі слухачам, пігулки, не зареєстровані в Україні, надає послуги з масажу, не маючи відповідної кваліфікації;  ОСОБА_2  неадекватно поводиться із оточуючими людьми, маніпулює підпорядкованими по роботі працівниками та здобувачами освіти». Що стосується відшкодування моральної шкоди, то суд вважав, що наявні підстави її відшкодування на суму 10 000 грн, бо поширення недостовірної інформації щодо позивача призвело до порушення її особистих немайнових прав. 
Колегія суддів не може у повній мірі погодитися з таким висновком суду, оскільки звернення ОСОБА_1 до Міністра освіти України, ректора Національного університету кораблебудування імені Адмірала Макарова з метою проведення службового розслідування та вирішення питання щодо відповідності займаній посаді  ОСОБА_2 , яка працює на посаді завідуючої кафедри Первомайського навчально-наукового інституту, в частині викладеної у листі інформації, а саме « ОСОБА_2 , не будучи зареєстрована як підприємець, протиправно реалізовує на території інституту, в тому числі слухачам, пігулки, не зареєстровані в Україні, надає послуги з масажу, не маючи відповідної кваліфікації; ОСОБА_2 неадекватно поводиться із оточуючими людьми, маніпулює підпорядкованими по роботі працівниками та здобувачами освіти», свідчить про реалізацію особою права, передбаченого Законом України «Про звернення громадян», та не є поширенням недостовірної інформації.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду, що вказана вище інформація була поширена відповідачем з метою приниження честі, гідності та ділової репутації позивача.
Що ж стосується висновку суду про те, що поширена відповідачем інформація у вказаному листі про те, що 01.04.2023 року ОСОБА_2 за місцем проживання по АДРЕСА_1 здійснила замах на життя ОСОБА_1 , є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, то колегія суддів вважає його правильним.
Дане висловлювання містить у собі твердження й оцінку щодо винуватості ОСОБА_2 у протиправних діях щодо ОСОБА_1 .
Зазначена інформація висловлена без посилання на будь-які докази, що підтверджують вказане. Це призвело до порушення немайнових прав позивача, зокрема, права на повагу до честі, гідності та ділової репутації особи, гарантованих Конституцією України.
Факт поширення відповідачем зазначеної інформації також є доведеним, оскільки він виклав її у зверненні до Міністра освіти України та ректора Національного університету кораблебудування імені Адмірала Макарова. На думку колегії суддів не можна вважати викладення цієї інформації у листі на ім`я зазначених осіб реалізацією особою права, передбаченого Законом України «Про звернення громадян», бо вказані інституції не займаються розслідуваннями кримінальних правопорушень, що відповідачу достеменно відомо. 
Те, що вказана відповідачем інформація про замах на його життя з боку позивача є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, доведено позивачем належними доказами, а саме постановами про закриття кримінальних проваджень через відсутність складу кримінального правопорушення. Відповідач вказаних доказів не спростував. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає частково слушними доводи апеляційної скарги відповідача про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.
Щодо висновку суду про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача, то колегія суддів вважає його правильним, оскільки позивач довела належними доказами факт спричинення цієї шкоди відповідачем внаслідок поширення щодо неї недостовірної інформації, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.
Проте, колегія суддів вважає, що розмір такої шкоди підлягає зміні в бік зменшення до 8000 грн, бо судом апеляційної інстанції частково змінено рішення суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, що тягне за собою зменшення розміру моральної шкоди.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду зміні.

Щодо судових витрат 

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, змінив рішення суду першої інстанції в бік зменшення обсягу задоволених позовних вимог позивача, то наявні підстави для нового розподілу судових витрат.
У зв`язку з викладеним з відповідача на користь позивача за розгляд справи в суді першої інстанції підлягають стягненню судовий збір у розмірі 415,26 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
За розгляд справи в суді апеляційної інстанції позивач має відшкодувати відповідачу судовий збір у розмірі 4697,70 грн.
Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2025 року змінити.
Виключити з рішення висновок про те, що є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформація відносно ОСОБА_2 , поширена ОСОБА_1 у листі від 14 листопада 2023 року на ім`я Міністра освіти України та ректора Національного університету кораблебудування імені Адмірала Макарова, а саме: « ОСОБА_2 не будучи зареєстрована як підприємець протиправно реалізовує на території інституту, в тому числі слухачам, пігулки не зареєстровані в Україні, надає послуги з масажу, не маючи відповідної кваліфікації»; « ОСОБА_2 неадекватно поводиться з оточуючими людьми, маніпулює із підпорядкованими по роботі працівниками та здобувачами освіти».
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 8000 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 415,26 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 4697,70 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий         О. В. Локтіонова

 Судді         Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова 

Повне судове рішення складено 25 липня 2025 року.