Справа № 145/763/20
Провадження № 22-ц/801/1375/2025
Категорія: 46
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року	Справа № 145/763/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1  до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області у складі судді Ратушняка І. О. від 10 квітня 2025 року,

встановив:

       У червні 2020 року ОСОБА_1  через свого представника – адвоката Мелиха Д. О. звернулася до суду з цим позовом, за яким просила стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі – АТ «Українська залізниця») на її користь 500 000 грн 00 к. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю сина, 11 232 грн 00 к. у відшкодування витрат, понесених на поховання та судові витрати.
       В обґрунтовування вимог позову зазначала, що 08 грудня 2019 року о 09 год 47 хв. на залізничній колії зупинної платформи залізничної станції «Гнівань» у м. Гнівань Вінницької області машиніст АТ «Українська залізниця» Яремчук Ю. В., керуючи локомотивом ВЛ80К577 у складі потягу № 1918 сполученням «Жмеринка – Козятин», допустив наїзд на ОСОБА_2 , який вийшов на залізничні колії. Внаслідок наїзду ОСОБА_2 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події. 
       Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 100 000 грн 00 к. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю сина, 11 232 грн 00 к. у відшкодування витрат, понесених на поховання, 2 422 грн 40 к. у відшкодування сплаченого судового збору; 14 300 грн 00 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу.
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що хоча в діях машиніста, який вчинив наїзд на ОСОБА_2 , як у особи, яка керували джерелом підвищеної небезпеки, відсутній склад кримінального правопорушення, позов правомірно пред`явлено до АТ «Укрзалізниця» як до володільця джерела підвищеної небезпеки. Суд врахував, що смерть ОСОБА_2 настала внаслідок його власної необережності як пішохода під час перебування на залізничній колії, тому виходячи із засад розумності та справедливості зробив висновок, що моральна шкода у розмірі 100 000 грн 00 к. є обґрунтованою компенсацією за душевні страждання  ОСОБА_1 .
       В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просило рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове – про відмову у позові.
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликалося на те, що загибель ОСОБА_2 сталася внаслідок його свідомого та умисного порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Зазначало, що причиною події стало порушення ОСОБА_2 вимог пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.6 Правил, що є умислом і свідомим порушенням. Дії ОСОБА_2 свідчать про скоєння самогубства, а факт його умисних дій звільняє АТ «Укрзалізниця» від будь-якої відповідальності за шкоду, в тому числі моральну, відповідно до частини п`ятої статті 1187, частини першої статті 1193 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України). Позивачкою не надано конкретних відомостей про юридичні підстави заподіяної моральної шкоди, а також обґрунтований розрахунок точного розміру зазначеної шкоди.
       Сума витрат на правничу допомогу у розмірі 14 300 грн 00 к. є значно завищеною, не відповідає критеріям реальності, необхідності та розумності, виходячи з обставин справи, тому що адвокат позивачки залучений у понад 100 справах щодо стягнення моральної шкоди з АТ «Укрзалізниця», і всі позовні заяви складені за одним зразком, що не вимагає значного обсягу технічних робіт. Зазначало, що реальний розмір судових витрат позивача становить 3 000 грн 00 к.
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
       Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
       Судом встановлено, що 08 грудня 2019 року о 09 год 47 хв. на залізничній колії зупинної платформи залізничної станції «Гнівань» у м. Гнівань Вінницької області машиніст АТ «Українська залізниця» Яремчук Ю. В., керуючи локомотивом ВЛ80К577 у складі потягу № 1918 сполученням «Жмеринка – Козятин», допустив наїзд на ОСОБА_2 , який вийшов на залізничні колії. Внаслідок наїзду ОСОБА_2 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події. 
       За даним фактом розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12019020000000488, заведеному 08 грудня 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьої статті 276 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
       Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 98 від 23 грудня 2019 року під час наїзду потягом ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження у вигляді травматичної ампутації голови, переломів нижньої шелепи, перелому плеча, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення та перебувають у причинному зв`язку зі смертю останнього.
       Постановою старшого слідчого відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницький області Потребчука О. О. від 31 січня 2020 року кримінальне провадження № 12019020000000488, заведене 08 грудня 2019 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діях машиніста ОСОБА_4  складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 276 КК України. 
       Відповідно до цієї постанови причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди стало порушення пішоходом ОСОБА_3 вимог пунктів 2.2, 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54. Ці порушення знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками ДТП.
       Згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 11 грудня 2019 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
        ОСОБА_1 є матір`ю  ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 05 грудня 2000 року.
       Згідно з частинами першою – другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
       Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
       Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
       Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
       Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою – роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).
       Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.
       З аналізу змісту положень глави 82 ЦК України видно, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.
       Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
       Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження №61-12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61-19345св19).
       Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України).
       Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
       Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
       Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
       Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
       Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
       Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
       Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
       Згідно з статтею 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю.
       Як роз`яснено у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
       У пунктах 5, 9 цієї постанови роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
       Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
       При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
       Відповідно до статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.
       Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції, встановив обставини у справі, зокрема виникнення ДТП внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки, врахував поведінку  ОСОБА_3 , його грубу необережність як пішохода під час перебування на залізничній колії, виходячи із засад розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 100 000 грн 00 к. у відшкодування моральної шкоди, заподіяною смертю сина та 11 232 грн 00 к. у відшкодування витрат на його поховання.
       Доводи апеляційної скарги АТ «Українська залізниця» про відсутність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, у зв`язку з наявністю в діях потерпілого  ОСОБА_3 умислу, зокрема перебування його на залізничній колії, не реагування на сигнали локомотивної бригади, що, на думку відповідача, виключає відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки, апеляційний суд відхиляє, тому що з встановлених у справі обставин видно, що ДТП сталася у зв`язку з грубою необережністю потерпілого, що було враховано судом першої інстанції при визначенні розміру відшкодування.
       Жодних доказів, які б свідчили про умисел ОСОБА_3 щодо настання події зі смертельним наслідком для себе, АТ «Українська залізниця» не наведено, як і не наведено обставин непереборної сили.
       Безпідставними також є доводи апеляційної скарги про те, що  ОСОБА_1 не доведено факту завдання моральної шкоди, що настала у зв`язку з діями або бездіяльністю відповідача, та її розміру, тому що відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а сам факт загибелі сина позивачки під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості її моральних страждань. Щодо розміру відшкодування моральної шкоди, то він визначений судом з урахуванням усіх фактичних обставин справи, зокрема, що ДТП сталася у зв`язку з грубою необережністю самого потерпілого. 
       Таким чином, доводи апеляційної скарги у цій частині не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що є підставами для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
       Стосовно стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь  ОСОБА_1 судових витрат, то апеляційний суд виходить із такого.
       Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
       Згідно з пунктом 1 частини третьої вказаної статті до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
       За змістом частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
       Інші суд судові витрати, пов`язані з розглядом справи , у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником ОСОБА_1 – адвокатом Мелихом Д. О. надано суду копію договору № 0086-ц про надання професійної правничої допомоги від 18 лютого 2020 року, детальний опис робіт (наданих послуг) від 20 травня 2020 року, квитанцію про оплату за надання правничої допомоги у розмірі 14 300 грн 00 к.
       Клопотання про зменшення розміру витрат від АТ «Українська залізниця» на правничу допомогу адвоката до суду першої інстанції не подавала. 
       З урахуванням принципу співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, відсутності клопотання відповідача про зменшення розміру витрат, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правничу допомогу адвоката, однак не врахував, що позов задоволений частково, а відтак розмір цих витрат має бути пропорційно зменшений відповідно до відсотка задоволених позовних вимог.
       Відповідно, судовий збір, сплачений позивачкою при поданні позовної заяви у розмірі 2 422 грн 40 к. також підлягає пропорційному перерозподілу.
       Таким чином рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення у цій частині.
       Враховуючи те, що позов підлягає частковому задоволенню апеляційний суд при вирішенні питання розподілу судових витрат ураховує принцип пропорційності (стаття 141 ЦПК України).  ОСОБА_1 висувала вимогу про стягнення з АТ «Українська залізниця» 500 000 грн 00 к. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю сина, 11 232 грн 00 к. у відшкодування витрат, понесених на поховання, до задоволення підлягає 111 232 грн 00 к. (100 000 грн 00 к. + 11 232 грн 00 к.), що становить 21,76 % від заявленої. 
       Отже з АТ «Українська залізниця» на користь  ОСОБА_1 необхідно стягнути 21,76 % понесених нею судових витрат, що становить 3 638 грн 80 к.: (3 111 грн 68 к. (14 300 грн 00 к. ? 21,76 %) – витрати на правничу допомогу адвоката; 527 грн 11 к. (2 422 грн 40 к. ? 21,76 % ) – витрати зі сплати судового збору).
       Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
       Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року в частині розподілу судових витрат скасувати та постановити нове судове рішення.
       Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь  ОСОБА_1  527 (п`ятсот двадцять сім) грн 11 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання позову, 3 111 (три тисячі сто одинадцять) грн 68 к. у відшкодування понесених витрат на правничу допомогу адвоката, а всього 3 638 (три тисячі шістсот тридцять вісім) грн 80 к. 
       В решті рішення суду залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .
       Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», код ЄДРПОУ 40075815, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5.

       (Повний текст судового рішення виготовлено 03 липня 2025 року).

       Головуючий                                                        О. С. Панасюк

       Судді:                                                                О. В. Ковальчук

                                                                               Т. Б. Сало