ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                            
 
21 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 314/5924/19
провадження № 61-9288св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Петрова Є. В.,
суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Пророка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:державний реєстратор Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Лагно Марина Юріївна, ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 січня 2024 року в складі судді Мануйлової Н. Ю. та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 квітня 2024 року в складі колегії суддів              Крилевої О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З. у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Лагно Марини Юріївни, ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, 

 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області                 Лагно М. Ю., ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора.
 
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що з отриманої інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо,                                    що його сусідка ОСОБА_2 23 лютого 2018 року здійснила державну реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими спорудами (літня кухня                літ. «Б», сарай літ. «В», гараж літ. «Б», навіси літ. «Д» та «Б», вбиральня літ. «У»), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Деякі споруди відповідача, а саме гараж літ. «Г» та навіси літ. «Б» та літ. «Д»,                  побудовані без прийняття їх в експлуатацію та порушують права позивача, оскільки частково розташовані на земельних ділянках з кадастровими номерами 2321583600:03:001:0558 та 2321583600:03:001:0556, які належать йому на праві спільної часткової власності.
 
Позивач зазначав, що державний реєстратор під час здійснення державної реєстрації не дослідила та не перевірила подані ОСОБА_2 документи для реєстрації права власності на спірне домоволодіння, чим порушила вимоги законодавства у сфері державної реєстрації, за наслідком чого ухвалила рішення, яке є незаконним та                таким, що порушує його права.
 
Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Лагно М. Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 27 лютого 2018 року, індексний номер 39881304, у частині державної реєстрації права власності на гараж літ. «Г» та навісів літ. «Е» та «Д»;
- зобов`язати державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Лагно М. Ю. скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на спірний житловий будинок у частині державної реєстрації гаража літ. «Г» та навісів літ. «Е» та «Д». 
Ухвалою від 14 листопада 2022 року Вільнянський районний суд Запорізької області залучив до участі у цій справі правонаступника відповідача ОСОБА_2 , яка             померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_3 .
 
Ухвалою від 24 січня 2024 року Вільнянський районний суд Запорізької області провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Лагно М. Ю., ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , щодо скасування запису про право власності закрив.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Вільнянський районний суд Запорізької області рішенням від 24 січня 2024 року               позов ОСОБА_1 задовольнив.
 
Визнав незаконним та скасував рішення державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Лагно М. Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 27 лютого 2018 року, індексний номер 39881304, у частині державної реєстрації права власності на гараж літ. «Г», навісів літ. «Е» та «Д».
 
Стягнув з державного реєстратора Лагно М. Ю. на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 384,20 грн.
 
Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 384,20 грн.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що державний реєстратор під час прийняття оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень порушила норми законодавства у сфері державної реєстрації. Суд врахував те, що реєстрація права власності на спірні об`єкти проведене без  документів, які підтверджують введення їх в експлуатацію, а також спірний гараж та навіси частково розташовані на земельних ділянках, належних позивачу на праві спільної часткової власності.
 
Запорізький апеляційний суд постановою від 30 квітня 2024 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_3 залишив без задоволення, а рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 січня 2024 року - без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а також зазначив, що наданий ОСОБА_2 технічний паспорт для державної реєстрації права власності не відповідає дійсним складовим об`єкта нерухомості, належного відповідачу на праві власності. Відповідач не довів правомірності набуття права власності на спірні споруди, а саме гараж, який згідно зі статтею 32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ДБН А.2.2-3- 2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», віднесено до СС1. Крім того, суд урахував те, що спірний гараж та навіси частково розташовані на земельних ділянках, належних позивачу на праві спільної часткової власності.
 
Суд відхилив доводи відповідача про обрання позивачем неналежного способу захисту, зазначивши про те, що метою спірних правовідносини є захист права користування своєю власністю, яка набута сторонами до реєстрації спірного майна, спірне майно було зареєстровано вперше, вимога про скасування рішення  державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судом як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призведе до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових              прав на нерухоме майно відомостей про скасування права відповідача на нерухоме майно, що відновить становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.
 
Суд не взяв до уваги доводів відповідача про пропуск позивачем позовної давності для звернення до суду із цим позовом, зазначивши про те, що оскаржувана державна реєстрація права власності відповідача проведена у лютому 2018 році, а з цим позовом позивач звернувся до суду в грудні 2019 року, тому трирічний строк давності не пропущено.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
 
24 червня 2024 року ОСОБА_3 через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 січня 2024 року і постанову Запорізького апеляційного суду від 30 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на підставу касаційного оскарження, визначену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, та зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального              права та порушили норми процесуального права, суди не врахували правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 22 вересня 2022 року в справі № 462/5368/16, від 05 липня 2023 року в справі № 910/15792/20, Верховного Суду, викладених у постанові від 23 червня 2020 року в справі                                      № 922/2589/19.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахувати те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права та не довів підстав для скасування рішення про державну реєстрацію прав, а також пропустив позовну давність для звернення до суду із спірними вимогами.
 
Також заявник зазначає, що спірні споруди (гараж літ «Г», навіси літ. «Е» та «Д»), на які проведено оскаржувану державну реєстрацію, розташовані на земельній ділянці, власником якої є ОСОБА_3 .
 
Також звертає увагу на те, що відповідно до акта обстеження земельної ділянки                         від 04 квітня 2018 року комісія Матвіївської сільської ради Вільнянського району Запорізької області встановила, що ОСОБА_2 , правонаступником якої є                       ОСОБА_3 , користується земельною ділянкою без порушення меж, але згідно з замірами її земельна ділянка не відповідає розмірам, вказаним у державному акті (фактично за шириною менша). Користування земельною ділянкою ОСОБА_3 без порушення її меж з 1983 року також встановлено і підтверджено постановою Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 314/6424/16.
 
Також звертає увагу на те, що державний реєстратор є неналежним відповідачем у спорах про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У жовтні 2024 року адвокат ОСОБА_1 Ведмедовська Г. О. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та обґрунтованість висновків судів про задоволення позовних вимог.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою від 09 вересня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Вільнянського районного суду Запорізької області.
 
У вересні 2024 року справу передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою від 29 квітня 2025 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду.

 
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
 
ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належать земельні ділянки з кадастровими номерами 2321583600:03:001:0558 та 2321583600:03:001:0556, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (т. 1, а. с. 19, 20).
 
ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2321583600:03:002:0012, загальною               площею 0,1770 га (т. 1, а. с. 85, 86).
 
Земельні ділянки сторін межують між собою.
 
19 березня 2018 року державний реєстратор Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Лагно М. Ю. вчинила дії щодо реєстрації житлового будинку літ. «А», загальною площею 61,8 кв. м, житловою - 31,2 кв. м, та споруд:                   літня кухня літ. «Б», сарай літ. «В», гараж літ. «Г», навіси літ. «Д» та «Е», вбиральня                       літ. «У», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1495400523215. Номер запису про право власності 25025868. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 лютого 2018 року, індексний номер 39881304             (т. 1, а. с. 29).
 
З наданих Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради на виконання ухвали Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 березня 2023 року відомостей встановлено, що оскаржувана реєстрація проведена на підставі таких документів:
- зазначено російською «Регистрационное удостоверение», відповідно до якого Запорізьке бюро інвентаризації посвідчило, що загалом житловий будинок на                         АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_2 ;
- свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 травня 1996 року № 1017,              згідно з яким ОСОБА_2 успадкувала від ОСОБА_5 житловий будинок, житловою площею 31,2 кв. м, літ. «А», кухню літ. «Б», сарай літ. «В», підвал, туалет                  літ. «У», паркан № 1;
- рішення виконавчого комітету Матвіївської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 13 грудня 2005 року № 112 «Про дозвіл на будівництво та узаконення самовільних будівель», яким вирішено: узаконити ОСОБА_2                      самовільні будівлі - службову прибудову «а1», розміром 2,2*4,6 м, та дозволити будівництво санвузлу 2,3*2,2 м, приблокувавши його до «а1», гаража розміром                          4,05*5,9 м на своїй земельній ділянці, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;
- технічного паспорта на житловий будинок від 12 лютого 2018 року, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який містить інформацію, щодо таких об`єктів нерухомого майна: житловий будинок літ. «А», службова прибудова літ. «а», ганок до літ. «а», службова прибудова літ. «а1», службова прибудова літ. «а2», літня кухня літ. «Б», ганок до                       літ. «Б», погріб літ. «пг», сарай літ. «В», гараж літ. «Г», оглядова яма літ. «Г», навіс літ. «Д», навіс літ. «Б» (т. 1, а. с. 216-230).
 
Згідно з висновком експерта Лещенка Л. І. від 24 квітня 2018 року № 2373               проведеним дослідженням наданої технічної документації (проведеним візуальним оглядом земельної ділянки), встановлено, що фактичні межі земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , не збігаються з межами земельної ділянки згідно з кадастровим номером 232158360:03:002:0012. Також під час дослідження наданої технічної документації щодо розташування будівель та споруд на земельній ділянці                                      ( АДРЕСА_1 ) встановлено, що фактично межа земельної ділянки згідно з кадастровим планом проходить по будівлі гаражу, який не відображено у технічному паспорті. Розрахунками встановлено, що частина гаража площею                                          5,62 кв. м розташована за межами земельної ділянки згідно з кадастровим планом                 № 232158360:03:002:0012 (т. 1, а. с. 32).
 
Згідно з абрисами, розробленими ФОП ОСОБА_7 , частина гаража літ. «Г» частково розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 2321583600:03:001:0556, співвласником якої є позивач, та на АДРЕСА_2 (на абрисі позначені «ДН», а згідно з технічною документацією - літ. «Д» та «Е») розташовані як на земельній ділянці з кадастровим номером 2321583600:03:001:0556, так і на земельній ділянці з кадастровим номером 2321583600:03:001:0558 (т. 1, а. с. 21-25).
 
Відповідно до пояснень ФОП ОСОБА_7 від 01 лютого 2019 року та від 09 жовтня              2019 року суміжні земельні ділянки з кадастровими номерами 232158360:03:002:0012 та 2321583600:03:001:0556 не мають накладень та перехресних площин між собою та іншими сусідніми земельними ділянками (т. 1, а. с. 101, 102).
 
Відповідно до листів Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області від 12 січня 2018 року № 1008-23.2/145 та від 26 березня 2018 року № 1008-23.2/4274 інспекція вчиняла дії щодо перевірки законності будівництва господарських споруд ОСОБА_2 , за результатом якої було встановлено, що відповідно до Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених                      будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня інформація щодо видачі документів, які дають право на виконання будівельних робіт за адресою:                    АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 33, 34).
 
Встановлено, що ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у володінні та користуванні земельною ділянкою, стягнення моральної шкоди (справа № 314/6424/16). Звертаючись до суду з зазначеним          позовом, ОСОБА_1 просив суд усунути йому перешкоди у володінні та  користуванні ним земельними ділянками, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , кадастрові номери 2321583600:03:001:0556, 2321583600:03:001:0558, шляхом знесення самовільно збудованого паркану та частини дерев`яної споруди (довжиною 4,73 м,                                    шириною 0,65 м з одного боку та 0,81 м з іншого), встановлених ОСОБА_2 на земельній ділянці родини ОСОБА_8 ; зобов`язати відповідача не чинити перешкоди йому у встановленні паркану на межі його земельних ділянок та у здійсненні ним              господарчих та землевпорядних робіт на земельних ділянках, що належать йому на праві спільної часткової власності; стягнути з відповідача на його користь компенсацію за заподіяну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.
 
Вільнянський районний суд Запорізької області рішенням від 09 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у                володінні та користуванні земельною ділянкою, стягнення моральної шкоди відмовив.
 
Запорізький апеляційний суд постановою від 15 травня 2019 року рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2018 року скасував і ухвалив нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
 
Усунув ОСОБА_1 перешкоди у володінні та користуванні земельними ділянками з кадастровими номерами 2321583600:03:001:0556, 2321583600:03:001:0558, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести самовільно збудований паркан та частину дерев`яної споруди (довжиною 4,73 м, шириною 0,65 м з одного боку та 0,81 м з іншого). Зобов`язав ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у встановленні паркану на межі земельних ділянок з кадастровими номерами 2321583600:03:001:0556 та 2321583600:03:001:0558. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод у здійсненні ОСОБА_1 господарчих та землевпорядних робіт на земельних ділянках, що належать йому на праві спільної часткової власності. У задоволенні інших позовних вимог відмовив.

Постановою від 18 березня 2020 року Верховний Суд касаційну скаргу ОСОБА_2 , задовольнив частково. Постанову Запорізького апеляційного суду від 15 травня                   2019 року скасував, а рішення Вільнянського районного суду Запорізької області                      від 09 жовтня 2018 року залишив у силі.
 
Постанову Верховного Суду мотивовано тим, що за наявності спірного паркану та дерев`яної споруди, які побудовані у 1983 році, землекористувачами під час приватизації суміжних земельних ділянок у 2004 та 2012 роках узгоджено їх межі в натурі, які не змінювались, таке узгодження відбулося до набуття позивачем права власності на 1/2 частку відповідних земельних ділянок, суд першої інстанції зробив правильний висновок про необґрунтованість доводів позивача щодо порушення його прав як співвласника суміжних земельних ділянок, вчинення відповідачем перешкод у володінні та користуванні ними (т. 1, а. с. 78-84).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
 
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі                                 № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.                        У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження                                № 12-30гс21)).
 
У цій справі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом для захисту свого права спільної часткової власності на земельні ділянки та просив суд визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора в частині державної реєстрації права власності на спірний гараж та навіси за ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 .
 
Підставою для звернення до суду позивач зазначав здійснення відповідачем державної реєстрації спірних об`єктів без документів, які підтверджують введення їх в експлуатацію, а також часткового їх розташування на земельних ділянках, власником яких він є.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є належним та відновить його порушене право.
 
Однак колегія суддів з такими висновками судів не погоджується.
 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в               порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
 
Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
 
У статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
У статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав;                               б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;                             в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків;                                     д) застосування інших, передбачених законом, способів.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.
 
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації право власності виникає з моменту державної реєстрації.
 
У статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати у цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.
 
Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.
 
Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дає змогу стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
 
Правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва та встановлює можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво.
 
Відповідно до частин першої - четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
 
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
 
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
 
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
 
Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України.
 
У частині другій статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови від 23 листопада 2021 року у справі                            № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).
 
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
 
У постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження                                     № 12-39гс23) Велика Палата Верховного Суду вказала:
 
- сам собою факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду не слід розглядати як окреме щодо факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки (пункт 89);
 
- права власника земельної ділянки порушуються у результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки у реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження (пункт 92);
 
- за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна (пункт 112);
 
- належними вимогами, які може заявити власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження нею, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно (пункт 113);
 
- оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно (пункт 152).
 
Отже за змістом наведених висновків, вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності є неналежним способом захисту.

Юридичні перешкоди для власника земельної ділянки, які виникли внаслідок зазначеної реєстрації, усуваються внаслідок задоволення судом належних позовних вимог:
1) або про знесення самочинно побудованого нерухомого майна (внаслідок демонтажу якого на підставі пункту 1 частини першої, частини другої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» закриваються відповідний розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційна справа);
2) або про визнання права власності на самочинно побудоване майно (таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності на відповідне майно згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»).
 
Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (пункт 138)).
 
У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності (постанова Великої Палати Верховного Суду                                         від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (пункт 154)).
 
Вказаний висновок є застосовним до спірних правовідносин з огляду на предмет та підстави позовних вимог та на твердження позивача про те, що спірне майно має характер самочинного.
 
Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
 
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 червня                            2024 року в справі № 904/4339/21, від 05 червня 2024 року в справі № 521/13158/19, від 23 квітня 2024 року в справі № 904/994/22, від 19 березня 2024 року                                                      в справі № 915/1439/21, від 21 вересня 2022 року в справі № 461/3490/18,                                      від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16, від 20 січня 2021 року в справі                              № 442/302/17.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови від 29 вересня 2020 року в справі № 378/596/16          (пункт 77), від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (пункт 52), від 15 вересня 2022 року в справі                                 № 910/12525/20 (пункт 148)).
 
З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій зазначеного не врахували та дійшли помилкових висновків про задоволення позовних вимог та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятого державним реєстратором Запорізької районної державної адміністрації Лагно М. Ю., в частині державної реєстрації права власності відповідача на спірні гараж та навіси.
 
Висновки судів про визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 листопада 2023 року у справі                                    № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23), про те, що права власника (користувача) земельної ділянки порушуються у результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно.
 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що державний реєстратор Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Лагно М. Ю. не є належним відповідачем за позовними вимогами про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора (постанови Великої Палати Верховного Суду                              від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18),                          від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19)).
 
За таких обставин оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
На підставі вимог частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення процесуальних прав, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 ЦПК України. 

 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги мас право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя стаття 412 ЦПК України).
 
Оскільки суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, розглянув справу з неправильним застосуванням норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних рішень з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
За таких обставин понесені ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 2 689,40 грн (1 152,60 + 1 536,80) підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду?
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
 
Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 січня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 квітня 2024 року скасувати.
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Лагно Марини Юріївни, ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2 689 (дві тисячі шістсот вісімдесят дев`ять) гривень 40 (сорок) копійок.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                    Є. В. Петров
 
Судді                                                                                     А. І. Грушицький 
 
С. О. Карпенко
 
І. В. Литвиненко 
                                                                                              
В. В. Пророк