КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 761/604/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8155/2025
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
09 липня 2025 року                                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Укрпошта» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року у складі судді Пономаренко Н.В.,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Укрпошта» про стягнення середньомісячного заробітку,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до АТ «Укрпошта»,  просила стягнути з АТ «Укрпошта» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 41 339 грн, а також  3% річних та інфляційні.
 
Позов обґрунтовано тим, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2019 року її поновлено на роботі з 15 серпня 2019 та сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за 20 робочих днів за період з 10 січня 2019 року (день звільнення) по 06 лютого 2019 року (день подання позову) в розмірі 6 510 грн 20 коп. 
 
Проте рішенням суду не було охоплено час вимушеного прогулу з моменту подання позову - 06 лютого 2019 року до дня винесення відповідачем на виконання рішення суду наказу від 15 серпня 2019 року про поновлення її на роботі, що за період з 07 лютого 2019 року по 14 серпня 2019 року становить 127 днів. Причиною зазначеного стало те, що під час розгляду справи вона не подавала заяву про збільшення позовних вимог, оскільки справа розглядалася в спрощеному провадженні і вона не знала коли рішення набуде законної сили та в разі задоволення позову з якого дня буде поновлена на роботі. 
 
На її звернення до відповідача з заявою про оплату вимушеного прогулу отримала відмову, у зв`язку з чим вимушена звернутися у суд за захистом прав.
 
УхвалоюШевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року  провадження у справі в частині вимог про  стягнення 3 % річних та інфляційних витрат відмовлено. 
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Вирішено питання судових витрат. 
 
В апеляційній скарзі АТ «Укрпошта», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення  районного суду  та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. 
 
Звертає увагу суду на те, що позивачка пропустила строк звернення до суду з позовними вимогами, оскільки у 2020 році поновлено її трудові права й стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
Скаржник вважає, що з прийняттям змін до ст. 233 КЗпП України про виключення безстроковості строків звернення до суду з 19 липня 2022 року у позивачки розпочався строк звернення до суду та 19 жовтня 2022 року такий строк закінчився.
 
Вказано, що пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. 
 
Посилається на те, що вимога позивачки про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не повинна була бути задоволена судом першої інстанції, оскільки позивачка звернувшись до суду на початку 2024 року пропустила строки на пред`явлення позову за вказаною вимогою за період з 07 лютого 2019 року по 14 серпня 2019 року, а тому як наслідок рішення має бути скасованим.
 
У відзиві на апеляційну скаргу Родинський С.О. в інтересах ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначає, що доводи викладені відповідачем в апеляційній скарзі є необґрунтованими, а оскаржуване рішення є законним та відсутні підстави для його скасування.
 
У судовому засіданні Мохонько О.А. в інтересах АТ «Укрпошта» просив апеляційну скаргу задовольнити, Родинський С.О. в інтересах ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.
 
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Зі справи убачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2019 року у справі № 761/6219/19 позов ОСОБА_1 до АТ «Укрпошта» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - задоволено; визнано незаконним наказ №81-п від 10 січня 2019 року, що виданий АТ «Укрпошта», про звільнення ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на посаді оператора поштового зв`язку 2 класу АТ «Укрпошта»; стягнуто з АТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 6 510 грн 20 коп (а.с. 7-8).
 
Наказом директора філії АТ «Укрпошта» від 15 серпня 2019 року № 3524-п визнано недійсним наказ №81-п від 10 січня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 , оператора поштового зв`язку 2 класу відділення поштового зв`язку Бориспіль 1 Центру поштового зв`язку №11; поновлено ОСОБА_1 на роботі з 10 січня 2019 року; доручено головному бухгалтеру філії Київська міська дирекція АТ «Укрпошта» сплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 6 510 грн 20 коп (а.с. 11).
 
23 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до АТ «Укрпошта» в якій просила сплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 лютого 2019 року по 15 серпня 2019 року в розмірі 41 339 грн 77 коп, посилаючись на те, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2019 року, яким її поновлено на роботі, набрало законної сили 08 серпня 2019 року, а наказ № 3524-п про її поновлення на підставі судового рішення був винесений 15 серпня 2019 року. Таким чином, період вимушеного прогулу, який неохоплений рішенням суду, становить 127 робочих днів, починаючи з 07 лютого 2019 по 15 серпня 2019 року (а.с. 38).
 
У відповідь на заяву ОСОБА_1 від 23 жовтня 2019 року відповідач листом від 18 листопада 2019 року відмовив у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07 лютого 2019 по 15 серпня 2019 року в розмірі 41 339 грн 77 коп (а.с. 97).
 
Задовольняючи позов районний суд виходив з того, що ОСОБА_1 не пропустила строки звернення до суду з вказаними вимогами, пославшись при цьому на постанову Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12653/19, відповідно до якої середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, а тому працівник має право звернутися до суду з позовом без обмеження будь-яким строком. 
 
Між тим з таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.
 
Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
 
Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
 
Згідно  ч.ч.1,2 ст. 233 КЗпП України  в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
 
У разі порушення законодавства про оплату праці працівника має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком.
 
  Велика Палата Верховного Суду у постанові від  08 лютого 2022 року у справі                           № 755/12623/19 виклала правовий висновок яким установила, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати.
 
Між тим, ухвалюючи рішення, районний суд  залишив поза увагою ту обставину, що правила  можливості звернення у суд із позовом про стягнення заробітної плати без обмежень будь-яким строком існували до 18 липня 2022 року.
 
Зокрема, Законом України від 07 липня 2022 року у ст. 233 КЗпП України   було внесено зміни шляхом виключення безстроковості вимог про стягнення заробітної плати  та  встановлено чіткі строки звернення  працівника у суд за захистом трудових прав  у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
 
Як установлено,  на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2019 року  наказом № 3524-п від 15 серпня 2019 року позивачку поновлено на роботі з 10 січня 2019 року та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 6 510 грн 20 коп.
 
Отже, фактично на дату видачі наказу про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку  за інший період вимушеного прогулу, ніж заявлено у даному позові,  ОСОБА_1 була обізнана про  наявність підстав до заявлення вимог про стягнення середнього заробітку за час,  не охоплений рішенням  суду.
 
Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові 17 січня 2024 року  у справі № 708/447/23 виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю. За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню.
 
Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю.
 
В силу положень  ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
  При застосуванні правових висновків  Верховного Суду необхідним є застосування саме релевантних правових висновків Верховного Суду, що залишилося поза увагою районного суду.
 
Зазначене привело до помилкових висновків щодо визнання  середнього заробітку за час вимушеного прогулу заробітною платою, а не мірою відповідальності роботодавця за порушення прав працівника  на працю.
 
Окрім викладеного, районний суд не врахував наступне.
 
Пунктом 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України згідно Закону України від 20 березня 2020року  встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
 
Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
 
Такий самий правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі                                        № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22).
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу "COVID-19" визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.
 
Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був  скасований з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.
 
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року КЗпП України доповнено главою XIX (зокрема, пунктом 1, який передбачає продовження строків, визначених статтею 233 на строк дії карантину).
 
 Установлено, що на момент внесення цих змін стаття 233 КЗпП України передбачала тримісячний строк звернення за вирішенням трудового спору (з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права); місячний строк (з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки) - у справах про звільнення та річний строк (з дня виявлення заподіяної працівником шкоди) для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації.
 
Отже, приймаючи указаний Закон, законодавець мав на меті не допустити порушення прав працівників і роботодавців, які могли б мати місце у зв`язку із поширенням коронавірусу COVID-19, та забезпечити суб`єктам права можливість звернутися до суду із трудовими спорами (у тому числі, спорами про звільнення) та зі спорами про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації протягом дії карантину.
 
Водночас, на момент внесення цих змін, стаття 233 КЗпП України діяла у редакції, яка передбачала можливість звернення до суду із позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
 
Постанова Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, якою з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, опублікована в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» № 130 30 червня 2023 року.
 
Отже, визначені статтею 233 КЗпП України строки завершилися 01 липня 2023 року, з огляду на опублікування постанови № 651 в останній день карантину.
 
З огляду на викладене, з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року. 
 
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03 липня 2025 року у справі № 400/10202/24.
 
З урахуванням викладеного, строк звернення ОСОБА_1   у суд за захистом трудових прав розпочався 01 липня 2023 року та закінчився 01 листопада 2023 року. 
 
Разом з тим, позивачка звернулась до суду з позовом 09 січня 2024 року, тобто пропустила тримісячний строк звернення у суду зі спором, визначеним ст. 233 КЗпП України.
 
 Поважності причин пропуску такого строку не зазначено.
 
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
 
У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи вказаний позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну правову оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Укрпошта» задовольнити.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року - скасувати.
 
Ухвалити по справі нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 - відмовити.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 15 липня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: