ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року	Львів	Справа № 380/15446/24 пров. № А/857/30276/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                      Шинкар Т.І.,
суддів                                                                                          Мікули О.І.,
                                                                                         Онишкевича Т.В., 
                                                                                                                                                                                                                                                                                                             
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року (головуючий суддя Костецький Н.В.), ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у м. Львів      у справі № 380/15446/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до   Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                    
В С Т А Н О В И В :

15.07.2024 ОСОБА_1 звернулася з позов до суду до Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області (далі - Управління), в якому просила  визнати протиправними дії Управління щодо відмови ОСОБА_1 , як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплати їй підвищення пенсії у розмірі, передбаченому п. «г»     ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення»   із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком та у проведенні перерахунку стажу роботи у відповідності до    ст.58 Закону України    «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язати Управління здійснити ОСОБА_1 перерахунок підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно п.«г»          ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 05.05.2018 р. та перерахунок стажу роботи згідно   ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення»          зі змінами, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом реабілітованій, починаючи з 05.05.2018 року; визнати протиправними дії Управління щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи ОСОБА_1 як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), у відповідності до   статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язати Управління здійснити перерахунок стажу роботи ОСОБА_1 згідно    статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 05.05.2018 як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 10.02.1940 по 31.12.1948 на підставі  Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917- 1991 років».
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року позов задоволено.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами          Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 Постанови № 654, зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону. Суд першої інстанції вказав, що позивач є репресованою особою, яку реабілітовано у передбаченому законом порядку, що надає її право на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог пункту «г» частини першої          статті 77 Закону № 1788-XII. Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» частини першої   статті 77 Закону № 1788-XII, із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, оскільки таку визнано саме «репресованою» особою, яку у подальшому було реабілітовано, а відтак така  має право на перерахунок стажу роботи статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 05.05.2018 як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 10.02.1940 по 31.12.1948.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року та в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі, проте судом першої інстанції не враховано те, що позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та у період спецпоселення (10.02.1940 по 31.12.1948) була малолітньою особою, а тому правові підстави для пільгового обчислення (у потрійному розмірі) періоду знаходження позивача на спецпоселенні відсутні.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України          (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з  ст.242 КАС України    рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуване рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам      статті 242 КАС України    відповідає частково.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на обліку у органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком згідно із  Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до довідки Інформаційного центру Управління внутрішніх справ Львівської області від 16.03.1992 №4/4-412, сім`я ОСОБА_2 , зокрема і ОСОБА_3 , 1940 р.н. за рішенням Особливої Наради при МДБ СРСР 10.02.1940 була виселена на спецпоселення в Омську область з конфіскацією майна, з якого звільнена в 1948 році. Реабілітована на підставі ст. 1 Указу ПВР СРСР від 16.01.1989 року з поверненням конфіскованого майна або його вартості.
30.10.2006 Турківською райдержадміністрацією позивачу видано посвідчення реабілітованої серії НОМЕР_1 , відповідно до якого вона має право на пільги, передбачені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».
19.04.2024 позивач звернулась до відповідача із заявою щодо перерахунку пенсії та встановлення їй підвищення призначеної пенсії на 50% на підставі   статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» як члену сім`ї репресованої особи, яка була примусово переселена та в подальшому реабілітована, та проведенні перерахунку стажу роботи у відповідності до  статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Листом від 07.05.2024 відповідач повідомив позивача про те, що з 11.12.1993 року їй призначено пенсію по віку, яку з 01.01.2004 року перераховано відповідно до Закону №1058. Розмір пенсійної виплати з 01.03.2024 року становить 9 281,90 грн., в т.ч. 43,52 грн. підвищення як члену сім`ї репресонавих, яких у подальшому було реабілітовано.
Оскільки позивач була виселена на спецпоселення як член сім`ї репресованого, а згодом реабілітованого, відсутні підстави для зарахування до страхового стажу періоду перебування на спецпоселенні як члена сім`ї репресованого в потрійному розмірі.
Позивач вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернулася до суду з даним позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України   та частини 2          статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
З метою відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів прийнято Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 № 962-XII, (назва в редакції      Закону № 2325-VIII від 13.03.2018) (далі - Закон № 962-XII).
Відповідно до положень     статті 1-1 Закону № 962-XII    репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.
Згідно з положеннями   статті 1-2 Закону № 962-XII    реабілітованими визнаються особи, зокрема, стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів.
Статтею 2 Закону № 962-XII формою репресії визнано вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР.
Направлення у заслання, вислання та спеціальні поселення в адміністративному порядку - застосування репресій на підставі рішень місцевих органів влади, адміністративних органів, посадових осіб чи громадських організацій з політичних мотивів до сімей осіб, репресованих за обвинуваченням у контрреволюційних злочинах; до осіб, визнаних соціально небезпечними у політичному відношенні, противниками колективізації; до обвинувачених у зв`язках з так званими «ворогами народу», у приналежності до політичних партій тощо.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що в межах спірних правовідносин Управління не ставить під сумнів право позивача на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій», однак вказує, що позивач не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї (дитиною) репресованої особи.
Як вбачається з матеріалів справи на час виселення 10.02.1940 позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , був малолітньою та звільненою на підставі Указу ПВР СРСР з обліку спецпоселенців  у 1948 році.
Відповідно до пункту 6          розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV          (далі - Закон №1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із          Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно з пунктом «г» частини 1          статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII          призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Вказане дозволяє суду апеляційної інстанції погодитись з висновками суду першої інстанції, що в межах спірних правовідносин позивач має право на підвищення призначеної пенсії як член сім`ї репресованої особи.
Водночас, за чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною 1          статті 28 Закону №1058-IV          відповідно до якої мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.
Відповідно до положень частини 1  статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 №966-XI прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної пенсії за віком.
Згідно з   статтею 4 Закону України «Про прожитковий мінімум»          прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.
Так, положення частини 4   статті 28 Закону №1058-IV   згідно з якою мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами першою - третьою цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, на переконання суду апеляційної інстанції, не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат пов`язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого крім передбаченого частиною 1 цієї статті мінімального розміру пенсії за віком. Іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.
Водночас, відповідно до          Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16 липня 2008 року № 654          репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.
Доплата до пенсії позивачу Управлінням нараховувалась та виплачувалась у розмірі 43,52 гривні.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до вимог          статті 8 Конституції України          в Україні визнається і діє принцип верховенства права.          Конституція          має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі          Конституції України          та повинні відповідати їй.
Закон України «Про пенсійне забезпечення»          має вищу юридичну силу ніж          Постанова Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року №654, а тому застосуванню в даному випадку підлягає саме вказаний Закон.
Враховуючи вказане, виходячи із визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, підвищення до пенсії позивачу повинно обчислюватися не на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №654, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав, а у відповідності до          Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 10 жовтня 2018 у справі № 446/1549/16-а, від 21 листопада 2018 у справі № 446/1563/16-а, від 31 жовтня 2019 у справі №442/6456/17, від 04 березня 2020 у справі №446/1566/16-а.
Враховуючи вказане, за встановлених обставин у справі суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що дії відповідача щодо виплати позивачу надбавки до пенсії як члену сім`ї політично репресованого відповідно норм Постанови Кабінету Міністрів України №654 є протиправним, тоді як позивач має право на отримання вказаної надбавки у розмірі, встановленому          Законом України «Про пенсійне забезпечення»          із розрахунку 25 % мінімальної пенсії за віком, встановленої          статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як член сім`ї репресованої особи, яких було примусово переселено, а у подальшому було реабілітовано, а не 50% як це помилково зазначив суд першої інстанції.
Щодо позовної вимоги здійснити перерахунок позивачу стажу роботи згідно з          статтею 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення»          як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №2325-VIII від 13.03.2018, то така задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Згідно зі      статтею 6 Закону № 962-XII          реабілітованим громадянам відповідно до цього   Закону   час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.
Відповідно до статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення»          громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.
Статтею 24 Закону №1058-IV  встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частиною 4 статті 4 Закону №1058-IV  зазначено, що депортованим особам, які знаходилися на спецпоселенні (період якого визначається з моменту депортації до моменту зняття режиму спецпоселень включно), період роботи на спецпоселенні зараховується до страхового стажу для призначення пенсії у потрійному розмірі.
Згідно з визначенням, яке міститься у статті 1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.
Отже, законодавством передбачено зарахування саме періоду роботи на спецпоселенні до страхового стажу для призначення пенсії у потрійному розмірі особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.
Разом з тим, системний аналіз положень  Закону України «Про пенсійне забезпечення»          та Закону №1058-IV   дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що такими закріплено саме порядок обчислення стажу роботи (трудового стажу) для призначення пенсій, а оскільки позивач у період перебування у спецпоселенні була малолітньою особою, то відповідно у цей період трудового стажу не набувала, а тому правові підстави для пільгового обчислення періоду знаходження позивача на спецпоселенні відсутні.
Так, у постанові від 13.05.2024 у справі № 500/5507/23 Верховний Суд у подібних правовідносинах дійшов висновку про належність до членів сімей, яких було примусово переселено, дітей, які народилися на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю та наявність у таких дітей права на підвищення пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» статті 77 Закону №1788-XII. 
Так, наявне у позивачки посвідчення дійсно підтверджує її право на пільги та компенсації встановленіьЗаконом № 962-XII, однак оскільки ци Законом   передбачено пільги як репресованим та реабілітованим особам, так і членам їх сімей як потерпілим від репресій, то позивач не будучи репресованою особою має право на пільги саме як потерпіла від репресій.
В розвиток аналізу позовних вимог та вимог апеляційної скарги суд апеляційної інстанції зауважує, що зі зверненням про належний розрахунок підвищення до пенсії та зарахування стажу у потрійному розмірі позивач до Управління звернулась 19.04.2024, проте вирішуючи даний спір суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки з 05.05.2018          Законом №962-ХІІ  розширено коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені  Законом № 962, у тому числі і до позивача, право на перерахунок підвищення до пенсії виникло з 05.05.2018.
Проте з такими висновками суд апеляційної інстанції не погоджується зважаючи на аргументи апеляційної скарги та зазначає таке.
Право на перерахунок пенсії не є абсолютним і його захист може бути обмеженим строком звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів, встановленим процесуальним законом.
Це, насамперед, зумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними, оскільки реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.
Так, відповідно до    частин першої,    друго та третьої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України    позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого      цим Кодексом  або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи   цим Кодексом   та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані                              статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до                     частини третьтьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Так, звернувшись до суду з цим позовом 15.07.2024 року позивач заявила вимоги про зобов`язання відповідача здійснити розрахунок підвищення до пенсії 05.05.2018 
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 року у справі № 510/1286/16-а дійшла висновку, що норми, зокрема,   статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»     (щодо необмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії) підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов:
1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом;
2) ці суми мають бути не виплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу.
Водночас, у справі, яка розглядається, фактичні обставини свідчать про те, що підвищення до пенсії позивачеві фактично не нараховувалося, тому відсутні підстави для застосування норми щодо необмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії.
Колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, а не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Враховуючи наведене, а також те, що ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом 15 липня 2024 року її прав можуть бути захищені судом з 15 січня 2024 року - тобто в межах шестимісячного строку, встановленого     частиною другою     статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, а не з 05 травня 2018 року, як це просила позивач та з чим помилково погодився суд першої інстанції, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню частково та залишенню без розгляду позовних вимог за період з 05.05.2018 по 14.01.2024 відповідно до      вимог статті 123 КАС України.
Згідно з    статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених          статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1   статті 90 КАС України   суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, з урахуванням предмета спору, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідач протиправно нараховував та виплачував позивачу доплату до пенсії в розмірі, встановленому          Постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16 липня 2008 року № 654, однак правомірно відмовив у перерахунок позивачу стажу роботи згідно з          статтею 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення»          як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у спецпоселенні з 10.02.1940 по 31.12.1948.
Згідно з частиною 2     статті 6 КАС України    та  статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини»          передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення стаття 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення неповно встановлені обставини у справі, а тому таке слід скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково водночас з залишенням без розгляду частини позовних вимог.
Керуючись статтями           122, 123, 241,           243,           308,           311,           317,           321,           325,           328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

                                                         П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року скасувати та позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області щодо відмови в нарахуванні і виплаті підвищення до пенсії ОСОБА_1 за п. «г»          ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення»          в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком як члену сім`ї репресованого, якого було примусово переселено і якого у подальшому було реабілітовано.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 підвищення пенсії в розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно п. «г»          ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як члену сім`ї репресованого, якого було примусово переселено і якого у подальшому було реабілітовано, починаючи з 15.01.2024, з врахуванням виплачених сум.
Залишити без розгляду позовні вимоги щодо визнання протиправними дії та зобов`язання Головне  управління Пенсійного фонду України в Львівській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 підвищення пенсії в розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно п. «г»  ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як члену сім`ї репресованого, якого було примусово переселено і якого у подальшому було реабілітовано, за період з 05.05.2018 по 14.01.2024.
В решті вимог - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Мікула 	
 	 	Т. В. Онишкевич