ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2025 року	Львів	Справа № 460/7001/24 пров. № А/857/33019/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, 

суддя (судді) в суді першої інстанції – Нор У.М.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення – 11 листопада 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

01 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у якій просив: визнати протиправним та скасувати рішення № 263040014585 від 06.05.2024 року щодо відмови в призначенні пенсії за віком відповідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 29.04.2024; зобов`язати призначити та виплатити пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з врахуванням періодів стажу: 01.09.1981 – 24.05.1982, 01.09.1982 – 01.07.1989, 08.09.1989 – 19.11.1999, 22.11.1999 – 31.03.2000, відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 01.09.1981, починаючи з 23.05.2024.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Головне управління пенсійного фонду України в Рівненській області надало відповідь, в якій відмовило в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з тим, що загальний страховий стаж позивача становить 13 років 05 місяців 09 днів, що є недостатнім для призначення пенсії. Вказує, що відповідно до рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії від 06.05.2024 № 263040014585 та розрахунку стажу, до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_1 від 01.09.1981, оскільки трудова книжка заповнена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок, а саме: на першій (титульній) сторінці трудової книжки дата народження не відповідає паспортним даним та період навчання потребує уточнення, оскільки відсутній документ про навчання або уточнююча довідка про періоди, форму навчання та про набуття відповідної професії або кваліфікації. Вважає, що відповідач безпідставно та протиправно відмовив в призначенні пенсії.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області № 263040014585 від 06.05.2024 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувавши до страхового стажу:
- період роботи з 01.09.1981 по 24.05.1982 у Волноваському АТП на посаді слюсаря 1 розряду;
- період навчання з 01.09.1982 по 28.06.1984 та з 01.07.1986 по 01.07.1989 у Жданівському металургійному інституті на денній формі навчання;
- період роботи з 08.09.1989 по 19.11.1999 у ВАТ «Запорізькому металургійному комбінаті «Запоріжсталь» ім. С. Орджонікідзе»;
- період роботи з 22.11.1999 по 31.03.2000 на Підприємстві з іноземною інвестицією у формі ТОВ «Стіл Трек»;
- період роботи з 03.04.2000 по 31.12.2003 у ТОВ «Торговий дім Запоріжсталь»;
- період роботи з 02.01.2007 по 31.03.2011 у ТОВ «МД Холдинг»;
- період роботи 01.04.2011 по 26.04.2013 у ТОВ «МД Груп», та призначити пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 з 23.05.2024.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідальність за організацію робіт з ведення трудових книжок покладено на голову колгоспу, а не працівника. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист. Таким чином, суд першої інстанції вважав за необхідне зазначити, що наявності незначного порушення, а саме відсутність номеру наказу та найменування особи, яка вносила запис, не є підставою для не зарахування спірного періоду до стажу його роботи. Оскільки позивач звернувся до пенсійного орану із заявою про призначення пенсії 29.04.2024, тобто в межах 3-місячного строку,   відповідно призначення пенсії має відбутися саме з 24.05.2024 - з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що необхідний страховий стаж відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 31 рік, страховий стаж позивача становить 13 років 5 місяців 9 днів. Вказує, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_2 від 01.09.1981, оскільки заповнена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок, а саме: на першій (титульній) сторінці трудової книжки дата народження не відповідає паспортним даним. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав щодо покладення зобов`язань на Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 29.04.2024 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві Із заявою встановленого зразка про призначення йому пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.
Рішенням від 06.05.2024 № 263040014585 Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зі змісту вказаного рішення слідує, що страховий стаж позивача становить 13 років 5 місяців 9 днів. За результатами розгляду документів, доданих до заяви до страхового стажу, згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 від 01.09.1981, не враховано періоди роботи оскільки трудова книжка заповнена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок, а саме: на першій (титульній) сторінці трудової книжки дата народження не відповідає паспортним даним та період навчання потребує уточнення, оскільки відсутній документ про навчання або уточнююча довідка про періоди, форму навчання та про набуття відповідної професії або кваліфікації. Відтак, за наданими документами право на призначення пенсії за віком позивач не має, оскільки відсутній страховий стаж 13 років 5 місяців 9 днів.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог повністю.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року – не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року – не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року – не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року – не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року – не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року – не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року – не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року – не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року – не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року – не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року – не менше 35 років.
Відповідно до ст. 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом (до 01.01.2004). Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до 01.01.2004, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.
Згідно з ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі – Закон № 1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Основним документом, що підтверджує стаж роботи, згідно із статтею 62 Закону № 1788-XII, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
З аналізу Порядку № 637 слідує, що трудовий стаж встановлюється на підставі уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників у разі відсутності відповідних записів у трудовій книжці.
Відповідно до пункту 8 Порядку № 637 період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з записами № 4 та № 5 в трудовій книжці НОМЕР_3 від 01.09.1981, що видана на ім`я позивача, який навчався в Жданівському металургійному інституті з 01.09.1982 по 28.06.1984 та з 01.07.1986 по 01.07.1989 на денній формі навчання.
Отже, вищевказаним документом підтверджується, що позивач навчався у вищевказаному навчальному закладі, а тому періоди навчання підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача.
Відтак, з огляду на викладене та враховуючи сукупність поданих пенсійному органу документів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що орган Пенсійного фонду протиправно не зарахував до страхового стажу позивача весь період навчання з 01.09.1982 по 28.06.1984 та з 01.07.1986 по 01.07.1989.
Щодо позовних вимог про зарахування до страхового стажу періоди, робити які зазначені в трудовій книжці НОМЕР_1 від 01.09.1981 ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до копії трудової книжки НОМЕР_1 від 01.09.1981 ОСОБА_1 
- Запис № 1 та № 2 позивач з 01.09.1981 року (наказ № 135 від 31.08.1981) по 24.05.1982 (наказ № 86 від 27.05.1982) працював у Волноваському АТП на посаді слюсаря 1 розряду;
- Запис № 9 та № 15 позивач з 08.09.1989 (розпорядження № 399-л від 06.09.1989) по 19.11.1999 (наказ № 497-л від 19.11.1999) працював у ВАТ «Запорізькому металургійному комбінаті «Запоріжсталь» ім. С. Орджонікідзе»;
- Запис № 16 та № 17 з 22.11.1999 (наказ № 28-к від 22.11.1999) по 31.03.2000 (наказ № 11-к від 31.03.2000) позивач працював на Підприємстві з іноземною інвестицією у формі ТОВ «Стіл Трек»;
- Запис № 18 та № 19 позивач 03.04.2000 (наказ № 9-к від 03.04.2000) по 31.12.2006 (наказ № 145 від 29.12.2006) працював у ТОВ «Торговий дім Запоріжсталь»;
- Запис № 20 та № 21 позивач 02.01.2007 (наказ № 1-к від 02.01.2007) по 31.03.2011 (наказ № 33-к від 31.03.2011) працював у ТОВ «МД Холдинг»;
- Запис № 23 та № 24 позивач з 01.04.2011 (наказ № 41/3-к від 03.05.2006) по 26.04.2013 (наказ № 69-ос від 26.04.2013) працював в ТОВ «МД Груп».
Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20 червня 1974 року № 162, а саме пунктів 2.2, 2.4, 2.5, 2.6 та 2.7, 2.17 заповнення трудової книжки вперше провадиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення – у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
У випадку виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу виправлення здійснюється адміністрацією того підприємства, де було зроблено запис. Якщо підприємство, яке внесло неправильний або неточний запис, ліквідовано, виправлення вносяться правонаступником, а при його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковано ліквідоване підприємство.
Всі записи в трудовій книжці за місцем роботи вносяться окремою строкою з посиланням на дату, номер і найменування відповідних документів.
Аналогічні положення містяться в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженій наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110.
Отже, записи у трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем.
Колегія суддів зауважує,що трудова книжка позивача має чіткий запис про період його роботи та звільнення, в яких прослідковується наявність відтиску печатки підприємств, дата і номер наказу.
Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.
Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявності незначного порушення, а саме відсутність номеру наказу та найменування особи, яка вносила запис, не є підставою для незарахування спірного періоду до стажу його роботи.
Відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, Управління має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.
Таким чином, відповідач має право, зокрема, у разі виникнення певних сумнівів щодо достовірності записів трудової книжки, чи відсутності окремих документів у архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатися із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання певної інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, що містять відомості про періоди роботи.
Враховуючи наведене, слід визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо не зарахування позивачу при призначені пенсії до загального страхового стажу періоди роботи відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 01.09.1981 з 01.09.1981 по 24.05.1982, з 08.09.1989 по 19.11.1999, з 22.11.1999 по 31.03.2000, з 03.04.2000 по 31.12.2006, з 02.01.2007 по 31.03.2011, з 01.04.2011 по 26.03.2013 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області врахувати позивачу до загального страхового стажу період роботи відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 01.09.1981 з 01.09.1981 по 24.05.1982, з 08.09.1989 по 19.11.1999, з 22.11.1999 по 31.03.2000, з 03.04.2000 по 31.12.2006, з 02.01.2007 по 31.03.2011, з 01.04.2011 по 26.03.2013 та призначити пенсію.
Відповідно до ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. При відстрочці часу призначення пенсії за віком пенсія з урахуванням положень статті 29 цього Закону призначається за заявою пенсіонера з дня, що настає за останнім днем місяця, в якому набуто повний місяць страхового стажу (у тому числі сумарно) для відстрочки часу виходу на пенсію, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з такого дня.
Оскільки позивач звернувся до пенсійного орану із заявою про призначення пенсії 29.04.2024, тобто в межах 3-місячного строку, відповідно призначення пенсії має відбутися саме з 24.05.2024 року - з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року у справі № 460/7001/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар