ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

03 липня 2025 року                         місто Чернівці                справа №714/1289/24
провадження №22-ц/822/569/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Височанської Н.К.,
суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.
секретар Собчук І.Ю.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області  від 23 квітня 2025 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства, головуючий в суді першої інстанції суддя Костишин Н.Я.,-

В С Т А Н О В И В:
Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 про визнання батьківства.
Посилалась на те, що з травня 2022 року по липень 2023 року вона мала близькі стосунки з ОСОБА_2 . 
Від цих стосунків у неї ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька – ОСОБА_3 . 
На час народження дитини вона у зареєстрованому шлюбі не перебувала, відповідач який є батьком дитини відмовився подати в органи ДРАЦСу спільну заяву про реєстрацію батьківства, а тому батько дитини записаний у відповідності до ч.1 ст.135 СК України з її слів.
Просила визнати відповідача батьком  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області  від 23 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено.
Визнано  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком дитини –  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Внесено зміни до актового запису про народження  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , №51 від 08.09.2023 року, складений Новоселицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чернівецькому районі Чернівецької області Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, а саме: - внести відомості до актового запису №51 про народження  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , в графі «Батько» запис –  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України.
Стягнуто з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 17 240,98 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати в позові відмовити.
В апеляційній скарзі вказав, що в порушення Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженого Наказом МУЮ №53/5 від 08 жовтня 1998 року експертною установою та експертом, яким проведено експертизу, за словами відповідача ОСОБА_2 , 29 січня 2025 року експертом відібрано біологічних зразків (букального епітелію) для проведення молекулярно-генетичної експертизи у кожного з учасників окремо, у різний період часу. 
Першим у кого були відібрані зразки був ОСОБА_2 , після чого він чекав щоб відібрали біологічні зразки у позивачки і дитини. Однак дані дії проведено у його відсутності, хоча він наполягав на присутність під час проведення відповідних дій. Також він почув розмову між позивачкою  ОСОБА_1  експертом експертної установи, який сказав їй, що пару годин їй треба почекати, так як особа з якою вона домовилась зустрітися і вирішити питання запізнюється. 
Попри це, відповідач підписався у наданих йому документах і поїхав на вимогу експерта, який сказав, що він більше не потрібен, а отже відповідач не був свідком відбору біологічних зразків у позивачки і дитини, а отже виникають сумніви у неупередженості експерта і проведеної експертизи, яка проведена з порушенням норм закону.
Всупереч вищенаведеним вимогам закону, звертає увагу, що експертний висновок №СЕ-19/111-24/69370-БД від 25 лютого 2025 року не містить: назви засобів (систем) відбору біологічних зразків, їх виробника; а також строк зберігання відібраного біологічного матеріалу, що не повинен перевищувати строк зберігання, який установлений виробником засобів (систем) для відбору біологічних зразків, та обліковий номер біологічного матеріалу.
Також звертає увагу на той факт, що як вбачається з експертного висновку, після відбору біологічних зразків (букального епітелію) у сторін, був складений Акт відбирання зразків букального епітелію для проведення молекулярно-генетичної експертизи, що є грубим порушенням закону. Всупереч нормам закону, які регламентують що вилученні об`єкти, що підлягають дослідженню, та відібрання зразків оформлюються саме протоколом, а не актом, згідно з вимогами процесуального законодавства. У них, крім загальних реквізитів такого роду документів, зазначається, які саме зразки були вилучені або відібрані, їх кількість, умови відбору або вилучення, а також інші обставини, що мають значення для вирішення поставлених питань. 
Протокол підписується всіма особами, які брали участь у вилученні об`єктів, відібранні зразків, чого зроблено не було.
За наведених обставин, відповідач вважає неналежним доказом експертний висновок №СЕ-19/111-24/69370-БД від 25 лютого 2025 року.
Інших доказів на які посилається позивач у позовній заяві до самої позовної заяви не надані і носять характер припущення, такі нічим не обґрунтовані.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Межі розгляду справи
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотивувальна частина
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що  ОСОБА_3  народилась  ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками вказані ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.5).
Запис про батька дитини  ОСОБА_3  у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.1 ст.135 СК України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.135 СК України №00041317911 від 08 вересня 2023 року (а.с.53).
З висновку експерта №СЕ-19/111-24/69370-БД від 25 лютого 2025 року за результатами проведеної судової молекулярно-генетичної експертизи, проведеної головним судовим експертом відділу молекулярно-генетичних досліджень лабораторії біологічних досліджень та обліку Київського НДЕКЦ МВС України Гончаренко І.М., вбачається, що  ОСОБА_2  ймовірно є біологічним батьком  ОСОБА_3 , матір`ю якої є ОСОБА_1 , ймовірність даної події становить 99,9999997 % (а.с.30-38).

Доводи та мотиви апеляційного суду та застосовані норми права 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що встановлено з підтвердженням належним і допустимим доказом походження ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , від відповідача  ОСОБА_2 : судовою молекулярно-генетичною експертизою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Положеннями статей 125, 126, 135 СК України врегульовано питання про визначення походження дитини якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою.
Відповідно до частини другої статті 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 2) за рішенням суду.
Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.
Сімейний кодекс України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у цій категорії справ. Доказами у справі про визнання батьківства можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. За загальним правилом визнання батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для визнання батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
Указане відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №591/6441/14-ц, провадження № 61-6030св18.
Висновок експертизи з питання походження дитини є одним із основних доказів, який має бути оцінений судом у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 444/526/18, провадження № 61-7126св22, від 08 березня 2023 року у справі № 205/5698/21, провадження № 61-564св23.
Верховний Суд в постановах від 31 січня 2024 року в справі № 752/13549/22 (провадження № 61-10510св23), від 13 вересня 2023 року в справі № 552/4291/22 (провадження № 61-6451св23) виснував, що висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є достатньою підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту батьківства.
Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» («Калачова проти російської федерації», Kalachevav. russia, № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).
Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1  стверджувала про батьківство ОСОБА_2 щодо народженої нею   ІНФОРМАЦІЯ_1 доньки ОСОБА_3 . 
Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції на підставі ухвали Герцаївського районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2024 року проведено судову молекулярно-генетичну експертизу та результатами проведення якої встановлено батьківство ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 з вірогідністю не менше ніж 99,999999999%.
За таких обставин суд першої інстанції дослідив та належно оцінив зібрані у справі докази, зокрема висновок молекулярно-генетичної експертизи, згідно з яким вірогідність батьківства ОСОБА_2 щодо доньки позивачки становить 99,999%, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання батьківства.
Оскаржене судове рішення відповідає найкращим інтересам дитини, яка має право знати своє походження та своїх батьків.
Колегія суддів відхиляє аргумент апеляційної скарги про те, що висновок експерта не може бути прийнятий до уваги, так як цей висновок є недопустимим доказом, оскільки експертиза проведена з порушенням процедури проведення. Колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено порушення процедури під час проведення ДНК експертизи, яке могло вплинути на отримані результати і інформація вказана відповідачем на спростування висновку експерта відсутня, а наявність лише сумнівів відповідача не є достатньою підставою для неврахування його судом. 
Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є достатньою правовою підставою для категоричного висновку щодо визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження факту батьківства.
Так, з висновку експерта №СЕ-19/111-24/69370-БД Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 25 лютого 2025 року вбачається, що експерт ОСОБА_5 попереджена про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладений на експерта обов`язків за ст.ст.384, 385 КК України (а.с.22 на звороті). 
А також, у самому висновку експерта вказано, що експерт попереджений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладений на експерта обов`язків за ст.ст.384, 385 КК України (а.с.30).
У висновку експертизи зазначені інформаційні джерела, що використовувалися при проведенні експертизи, зокрема, це Методика проведення молекулярно-генетичних досліджень.
Відповідно до Інструкції про порядок відбирання зразків букального епітелію, зразки букального епітелію відбираються в приміщенням підрозділів Експертної служби МВС самостійно особами, ДНК-профіль яких підлягає встановленню (для малолітньої особи – батьком та/або матір`ю, іншим законним представником), у присутності фахівця (фахівців) експертного підрозділу, якому доручено проведення дослідження (п.2 Інструкції).
Відбір зразків букального епітелію супроводжується складанням акта відбирання зразків (п.4 Інструкції).
Як вбачається з висновку експерта, що 29 січня 2025 року в приміщенні Київського НДЕКЦ МВС у лабораторії біологічних досліджень та обліку були відібрані біологічні зразки (букального епітелію) у ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та дитини ОСОБА_3 на аплікатори та поміщено у відповідні паперові конверти, які опечатані паперовою біркою з відбитком круглої печатки. На конвертах зроблено відповідні пояснювальні написи. Упаковки завірені підписами учасників. Після відбору зразків складений Акт відбирання зразків букального епітелію для проведення молекулярно-генетичної експертизи.
Колегія суддів вважає, що процедура відбору зразків букального епітелію та складання відповідного Акту проведена у відповідності до вищезазначеної Інструкції про порядок відбирання зразків букального епітелію.
Доводи відповідача про те, що експерт спілкувалася з позивачкою при проведенні зразків букального епітелію, не заслуговують на увагу та не підтверджені належними та допустимими доказами.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що при відібранні зразків букального епітелію у позивачки та дитини не був присутній сам відповідач, колегія суддів відхиляє, оскільки вказане спростовується висновком експерта.
Вказаний висновок експерта є чітким і однозначним.
Зазначені в апеляційній скарзі порушення при проведенні судової молекулярно-генетичної експертизи колегія суддів відхиляє. 
Крім цього, представник відповідача неодноразово подавав до суду першої інстанції клопотання про розгляд справи у відсутність відповідача та його представника. Будь-яких клопотань про проведення повторної чи будь-якої іншої експертизи не заявляв. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. 
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області  від 23 квітня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 03 липня 2025 року.

Головуючий:                              Н.К. Височанська
Судді: І.Н. Лисак
І.М. Литвинюк