ПОСТАНОВА        
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 199/5307/19
провадження № 51-2049км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої                                       ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
захисника                                          ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),
представника потерпілої              ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
прокурора                                           ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника ОСОБА_9  на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2023 року та вирок Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2024 року в об`єднаномукримінальному провадженні за № № 12022041630000882 та 12019040630000542за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК).

 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1.       За вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2023 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК на 11 років позбавлення волі та за ч. 2 ст. 186 КК на 5 років позбавлення волі.
2.       На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
3.       На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2017 року та визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.
4.       Вироком Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2024 року зазначений вирок місцевого суду щодо  ОСОБА_8 скасовано в частині призначеного покарання.
5.       Ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
6.       На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року, більш суворим покаранням за цим вироком визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
7.       У строк призначеного покарання повністю зараховано відбуте ОСОБА_8 покарання за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року за правилами, передбаченими ст. 72 КК.
8.       За ч. 1 ст. 115 КК призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
9.       На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за новим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2017 року та покарання, призначеного із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК, за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років. У решті вирок залишено без змін.
10.   Згідно з вироком  ОСОБА_8  визнано винуватим в умисному вбивстві та грабежі, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, за таких обставин.
11.   Так, ОСОБА_8 , маючи не зняту та непогашену в установленому законом порядку судимість, 09 квітня 2019 року приблизно о 18:00, перебуваючи на перехресті вулиць Стрілочної та Каспійської у м. Дніпрі, побачив незнайомого ОСОБА_10 , у якого при собі була сумка чорного кольору. Реалізуючи раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), ОСОБА_8 дочекався, поки ОСОБА_10 пройде повз нього, і пішов за ним. Приблизно о 18:15 цього ж дня, перебуваючи навпроти буд. 10 по вул. Стрілочній у м. Дніпрі, ОСОБА_8 підійшов ззаду до ОСОБА_10 та, діючи з корисливого мотиву, повторно, розуміючи, що його дії є очевидними для потерпілого, застосовуючи до нього насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, наніс йому один удар кулаком правої руки у потилицю, від чого останній не втримав рівновагу та з висоти власного зросту впав на землю обличчям догори, а ОСОБА_8 зірвав із його плеча сумку, в якій знаходились гроші в сумі 1 500,00 грн, мобільний телефон марки «SAMSUNG Galaxy J3» вартістю 2 972,45 грн та обручка з металу жовтого кольору, які він відкрито викрав, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 4 472,45 грн, після чого з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись ним на власний розсуд.
12.   Крім цього,  ОСОБА_8 31 жовтня 2022 року приблизно о 20:25 перебував разом із своїм товаришем ОСОБА_11 поблизу крамниці «Продукти», що по вул. Любарського, 104 у м. Дніпрі, де під час спільного вживання алкогольних напоїв між ними стався словесний конфлікт на ґрунті раптового виниклих неприязних стосунків, після якого ОСОБА_11 направився до місця свого проживання.
13.   Своєю чергою ОСОБА_8 теж направився до місця свого проживання, де з метою продовження конфлікту з ОСОБА_11 взяв ніж чорного кольору та, утримуючи його в кишені своєї куртки, направився до місця мешкання останнього за адресою: АДРЕСА_2 , де викликав його з квартири, після чого між ними продовжився раніше виниклий словесний конфлікт. Надалі, перебуваючи між першим та другим поверхом під`їзду, реалізуючи свій умисел на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, ОСОБА_8 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, у безпосередній близькості до потерпілого, дістав із кишені своєї куртки раніше взятий ніж та умисно наніс ним останньому один удар в область грудної клітки ліворуч. Вважаючи свої злочинні дії доведеними до кінця, ОСОБА_8 залишив місце вчинення кримінального правопорушення.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали  
14.   У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 просять скасувати оскаржені судові рішення стосовно ОСОБА_8 і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції. Даючи власний аналіз доказам у кримінальному провадженні, стверджують, що засуджений не вчиняв інкримінованих йому злочинів, а його винуватість не доведено поза розумним сумнівом. Обвинувачення у відкритому викраденні майна потерпілого ОСОБА_10 сфабриковано співробітниками поліції, сам потерпілий не бачив нападника, а ОСОБА_8 в інкримінований період знаходився на роботі. Стосовно вбивства потерпілого ОСОБА_11 , то ОСОБА_8 вчинив його з необережності, захищаючись від неправомірних дій потерпілого, який нападав на нього, розмахуючи ножем, і при цьому сам наштовхнувся на ніж, який ОСОБА_8 тримав горизонтально з метою самозахисту, відтак дії засудженого необхідно кваліфікувати за ст. 119 КК, а не ч. 1 ст. 115 цього Кодексу.
15.   Сторона захисту вважає, що судовий розгляд проведено неповно, однобічно і упереджено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, висновки судів попередніх інстанцій не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки ґрунтуються на суперечливих доказах та показаннях потерпілих і свідків, які не були очевидцями подій та є зацікавленими у результатах розгляду справи. Водночас докази на користь невинуватості ОСОБА_8 залишені поза увагою судами. Апеляційний суд усупереч вимогам ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не перевірив доводів в апеляційних скаргах сторони захисту та не навів у своєму вироку переконливих аргументів на їх спростування. 
16.   Засуджений, крім того, зазначає, що апеляційний суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність при призначенні йому покарання за сукупністю вироків, необґрунтовано відмовив у допиті потерпілого і свідків, не спростував його доводи про застосування недозволених методів досудового розслідування. 
Позиції учасників судового провадження
17. У судовому засіданні суду касаційної інстанції захисник підтримала касаційні скарги.
18. Прокурор та представник потерпілої просили касаційні скарги відхилити.
Мотиви Суду
1.       Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги задоволенню не підлягають з огляду на таке.   
2.       За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
3.       Згідно із ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу (ч. 2 ст. 438 КПК). 
4.        Таким чином, неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку, чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено можливості скасування касаційним судом рішень судів першої та апеляційної інстанцій з цих підстав. При перегляді судових рішень у касаційному порядку суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанції. 
5.        Відтак доводи у касаційній скарзі сторони захисту про невідповідність викладених у вироку висновків суду фактичним обставинам справи, які фактично зводяться до надання власної оцінки дослідженим у справі доказам, відмінної від їх оцінки судом, не узгоджуються із вищевикладеними положеннями кримінального процесуального закону та не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
6.        Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підставі його ухвалення.
7.       Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.  
8.       Судові рішення попередніх інстанцій у цьому кримінальному провадженні свідчать про те, що судами ретельно перевірені доводи, аналогічні тим, що викладені в касаційних скаргах сторони захисту. Зазначені в них мотиви про відхилення цих доводів колегія суддів касаційного суду вважає обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
9.       Із мотивувальної частини вироку убачається, що висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.
10.   Зокрема, спростовуючи доводи сторони захисту про відсутність у ОСОБА_8 умислу на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_11 , суди обґрунтовано зазначили, що, наносячи ОСОБА_11 удар ножем у ділянку розташування життєво важливих органів, а саме грудну клітку в область серця, із значним прикладанням сили, про що свідчить проникнення у передню поверхню серцевої сорочки, передню стінку лівого шлуночка серця, із проникненням у порожнину лівого шлуночка серця, з довжиною ранового каналу згідно з даними висновку судово-медичної експертизи близько 11 см, ОСОБА_8 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачав настання смерті потерпілого. Мотивом дій ОСОБА_8 , як встановлено судами, стали особисті неприязні стосунки з ОСОБА_11 , які раптово виникли між ними під час суперечки в магазині, коли останній вже отримав ушкодження руки. При цьому ОСОБА_8 факт конфлікту з потерпілим не заперечував, зазначивши, що такі траплялися між ними і раніше. Про спрямованість умислу обвинуваченого свідчить також і його поведінка до вчинення злочину, зокрема, те, що після суперечки з потерпілим, який пішов додому, ОСОБА_8 обрав знаряддям вчинення злочину кухонний ніж, який взяв у своїй квартирі, та, заздалегідь озброївшись і підготувавшись до вчинення злочину, прибув із ним до квартири потерпілого, якого викликав у під`їзд. Коли потерпілий ОСОБА_11 після отриманого від ОСОБА_8 ножового поранення впав на підлогу, обвинувачений залишив місце вчинення кримінального правопорушення, не надавши медичної допомоги потерпілому, не викликавши карету швидкої медичної допомоги та не повідомивши поліцію. При цьому у ОСОБА_8 жодних тілесних ушкоджень виявлено не було, що спростовує доводи останнього про спрямованість його дій на самозахист від неправомірних дій потерпілого. Навпаки, судами було встановлено, що саме обвинувачений ОСОБА_8 був ініціатором продовження з`ясування стосунків з потерпілим ОСОБА_11 , з боку якого небезпечного посягання на життя обвинуваченого із застосуванням будь-яких предметів, які могли б завдати йому шкоди, не було. 
11.   Мотивуючи свої висновки у частині засудження ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК, суд обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_10 , який розповів про обставини вчиненого щодо нього злочину так, як їх наведено у вироку, при цьому впевнено указав на ОСОБА_8 як на особу, яка здійснила пограбування, зазначивши, що чітко бачив останнього, оскільки, крім нього, його дружини та третьої особи, на вулиці безпосередньо перед вчиненням злочину нікого не було. Підстав для обмови ОСОБА_8 з боку потерпілого судом не встановлено. Наступного дня після вчинення злочину ОСОБА_8 заклав викрадений у потерпілого телефон у ломбард, використавши для цього свій особистий паспорт, що підтверджується даними копії фіскального чеку про придбання товару та штрихкоду до документу виробника товару про належність телефона потерпілому, а також договору про надання засудженому фінансового кредиту під заставу зазначеного телефону. Як убачається з даних протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01 червня 2019 року, працівник ломбарду ОСОБА_12 впізнав ОСОБА_8 як ту особу, яка 10 квітня 2019 року особисто заклала в ломбарді «Онікс» мобільний телефон марки «Samsung Galaxy J3» на своє ім`я, за що отримала 1 200 грн. 
12.   Усупереч доводам у касаційних скаргах сторони захисту апеляційним судом було з`ясовано, що свідок ОСОБА_12 не був допитаний судом першої інстанції у зв`язку з виїздом за межі України. При цьому апеляційний суд слушно зауважив, що сторона захисту, хоча і посилається на те, що вказаний свідок не був допитаний, проте жодним чином не обґрунтовує, яким чином його показання могли вплинути на рішення суду в частині визнання ОСОБА_8 винуватим за ч. 2 ст. 186 КК. Відхиляючи доводи сторони захисту про неврахування показань свідка - охоронця, який вказував, що ключі і сумку потерпілому повернув інший чоловік, оскільки вказаний свідок не був допитаний судом першої інстанції, апеляційний суд цілком підставно зазначив, що сторона захисту під час провадження у суді першої інстанції не заявляла клопотань про допит вказаного свідка та не заперечувала проти закінчення судового розгляду і переходу до судових дебатів. 
13.   Апеляційний суд з наведенням відповідних мотивів обґрунтовано погодився з критичною оцінкою місцевим судом показань цивільної дружини ОСОБА_8 - свідка ОСОБА_13 про його непричетність до інкримінованих йому злочинів, оскільки вони явно свідчили про її зацікавленість у результатах кримінального провадження щодо нього.
14.   Також апеляційним судом не встановлено даних про те, що прокурор перед судовими засіданнями суду першої інстанції якимось чином впливав на свідків з метою отримання необхідних йому показань.
15.   Відхиляючи доводи сторони захисту про застосування до ОСОБА_8 недозволених методів досудового розслідування, апеляційний суд із посиланням на відповідну практику Європейського суду з прав людини та правові позиції Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду вказав на те, що під час досудового розслідування сторона захисту не зверталася до уповноважених органів із заявами про застосування таких методів до обвинуваченого. За результатами перевірки, призначеної судом першої інстанції за заявою ОСОБА_8 , слідчим третього СВ (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР у м. Полтаві 07 грудня 2020 року винесено постанову про закриття кримінального провадження № 62019170000001297 від 12 грудня 2019 року, розпочатого на підставі вищевказаної заяви, у зв`язку із встановленням відсутності складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366 КК. Згідно з повідомленням слідчого від 11 березня 2024 року відомості про скасування зазначеної постанови чи відновлення досудового розслідування у провадженні відсутні. Обставин щодо причетності конкретних осіб та застосованих ними способів незаконного впливу до нього ОСОБА_8 не повідомив. Також не зазначив обставин, які перешкодили йому своєчасно повідомити захиснику та компетентним органам про незаконне поводження з ним. До того ж апеляційний суд слушно зауважив, що обвинувачений своєї винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, під час судового розгляду у суді першої інстанції не визнав і висновки суду щодо його винуватості не ґрунтуються на викривальних свідченнях, наданих під час досудового розслідування, а доводяться сукупністю наявних у матеріалах кримінального провадження доказів, які узгоджуються між собою. З такими аргументами повністю погоджується колегія суддів касаційного суду.
16.   За результатами дослідження і оцінки сукупності вищевказаних та інших доказів у кримінальному провадженні судами з дотриманням вимог ст. 94 КПК доведено винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, а його дії за встановлених та наведених у вироку фактичних обставин правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 186 КК.
17.   Покарання ОСОБА_8 призначено апеляційним судом з дотриманням вимог статей 50, 65, КК, відповідає ступеню тяжкості вчинених ним злочинів, його особі та конкретним обставинам справи, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому, з урахуванням вчинення ОСОБА_8 кількох злочинів, один із яких вчинено до, а інший - після постановлення попереднього вироку щодо нього, при визначенні йому остаточного покарання за останнім за часом вироком, яким його засуджено у цьому кримінальному провадженні, апеляційним судом правильно застосовано положення ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК.
18.   Залишаючи без задоволення апеляційні скарги захисника і засудженого, доводи яких за змістом аналогічні доводам у їхніх касаційних скаргах, суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог ст. 419 КПК, навів у своєму вироку вичерпні аргументи на їх спростування та докладні мотиви прийнятого рішення. Колегія суддів касаційного суду вкотре зауважує, що положення ч. 3 ст. 404 КПК не встановлюють для суду апеляційної інстанції обов`язку при кожному апеляційному перегляді вироку суду повторно досліджувати докази у провадженні, якщо не було встановлено неповноти їх дослідження або порушення під час їх дослідження судом першої інстанції. 
19.   Також колегія суддів касаційного суду звертає увагу на те, що прийняття рішення за результатами розгляду клопотань учасників судового провадження є прерогативою суду, який здійснює розгляд справи по суті. Сама собою відмова у задоволенні клопотання сторони кримінального провадження, яке було розглянуто у змагальному процесі з дотриманням передбаченого кримінальним процесуальним законом порядку та прийняттям за результатами його розгляду відповідного рішення, не свідчить про обмеження її можливостей щодо реалізації наданих процесуальних прав і не може вважатися істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. 
20.   Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine)від 09 грудня 1994 року). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року).
21.    Таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржених судових рішень у цьому кримінальному провадженні, колегією суддів не виявлено. 
22.   Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційні скарги сторони захисту не підлягають задоволенню, а судові рішення щодо ОСОБА_8 слід залишити без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів 
ухвалила:
Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2023 року та вирок Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2024 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_9 та засудженого ОСОБА_8 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                   ОСОБА_3