ПОСТАНОВА 
Іменем України

07 липня 2025 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 405/8288/24
провадження № 22-ц/4809/927/25 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),
судді – Дуковський О. Л., Письменний О. А.,

учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ;
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2  на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 березня 2025 року (суддя Шевченко І.М.).
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст заявлених позовних вимог та заперечень на позов
ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки аліментів на утримання непрацездатної дружини у розмірі 5 000,00 грн щомісяця, починаючи з дня подання позовної заяви до суду.
В обґрунтування позову зазначає, що позивачка з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі. У зв`язку із тим, що почастішали обстріли міста Покровськ Донецької області, вона була вимушена покинути місце проживання. Зауважує, що чоловік уникає спілкування з нею з питання досягнення домовленості про добровільну сплату аліментів на її утримання, допомогу на лікування, оскільки має діагноз «Незріла катаракта обох очей». Звертає увагу, що крім того має ряд захворювань, а тому потребує лікування, підтримки здоров`я, постійно купує ліки. Зазначає, що наприкінці серпня 2024 року відповідач виїхав з м. Покровська до м. Кривий Ріг, про місце свого фактичного проживання її не повідомляв. Просить врахувати, що через поведінку чоловіка її здоров`я погіршилось; через брак коштів вона вимушена відкладати проведення операції; крім пенсії за віком та допомоги внутрішньо переміщеним особам інших доходів не має. Вважає, що розмір пенсії відповідача дає змогу останньому сплачувати кошти на її утримання.

Відзив на позовну заяву 

У поданому до суду першої інстанції відзиві на позов, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає їх необґрунтованими. Вказує, що фактично шлюбні відносини між ним та позивачкою припинені ще в 2016 році, у провадженні Ленінського районного суду міста Кіровограда перебуває цивільна справа № 405/200/25 за його позовом про розірвання шлюбу. Зазначає, що хоча сам є пенсіонером, має проблеми зі здоров`ям та змушений орендувати житло, він надає матеріальну допомогу дітям та внукам, зокрема, доньці, яка проживає з позивачкою, як на оплату житла, так і для придбання продуктів харчування. Просить врахувати, що передавав дружині кошти з метою допомоги у оплаті оперативного втручання. Зауважує, що під критерії ч. 4 ст. 75 СК України позивачка не підпадає. На переконання відповідача, факт призначення державою пенсії в незначному розмірі, як вважає позивачка, не може слугувати підставою для призначення судом аліментів на утримання подружжя. Звертає увагу на наявність обов`язку у повнолітніх дітей утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Також вважає, що позивачкою не надано переконливих доказів потреби у матеріальній допомозі від відповідача (а.с. 40-41).
Відповідь на відзив
За доводами, викладеними у відповіді на відзив, позивачка вважає відзив необґрунтованим, зазначаючи, що повнолітні діти не мають можливості надавати їй матеріальну допомогу через об`єктивні обставини. Вказує, що під час спільного проживання з відповідачем перебувала на його утриманні, оскільки через свій стан здоров`я та вік не мала можливості працевлаштуватися і забезпечувати себе самостійно. На переконання позивачки, розмір призначеної їй пенсії є недостатнім для проживання, бо не покриває навіть потребу в медичних препаратах, а через розмір доходу чоловіка, їй не може бути призначена субсидія. Звертає увагу, що до направленого на її адресу відзиву на позовну заяву у даній справі не було додано доказів , які б свідчили про те, що відповідач хворіє та сплачує вказану ним суму за оренду житла. Зауважує, що ч. 4 ст. 75 СК України, на яку посилається відповідач, про те, що наявність пенсії у розмірі прожиткового мінімуму є підставою для відмови у стягненні аліментів, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) згідно з Рішенням Конституційного Суду № 1 -р/2024 від 29 жовтня 2024 року (а.с. 71-74).
Додаткові пояснення відповідача 

Відповідно до додаткових пояснень відповідач акцентує увагу на тому, що обоє з подружжя вважаються непрацездатними, а тому не можуть утримувати одне одного, оскільки досягли пенсійного віку, установленого законом. Просить врахувати, що навіть після припинення спільного проживання не відмовляв позивачці у наданні матеріальної допомоги, як на лікування, так і для покриття витрат на проживання та придбання харчів. На підставі викладеного вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з нього аліментів на утримання дружини (а.с. 87-89).
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки аліменти на її утримання у розмірі 5000,00 грн щомісячно, починаючи з 05 грудня 2024 року; здійснено розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції зважив на те, що позивачці виповнилось 65 років, вона вийшла на пенсію за віком, розмір якої з листопада 2024 року складає 3370,00 грн на місяць. Також вона отримує допомогу внутрішньо переміщеним особам у розмірі 2000,00 грн.
Судом враховано, що позивачка має ряд захворювань, зокрема, їй діагностовано «Незрілу катаракту обох очей», потребує постійного лікування та оперативного втручання на правому оці.
При визначенні розміру аліментів суд виходив із положень ст. 182 СК України та того, що сторони досягли пенсійного віку, є внутрішньо переміщеними особами, обоє несуть витрати по оренді житла, позивачка є особою пенсійного віку, має ряд захворювань та потребує лікування, отримує пенсію у розмірі 3370,00 грн, відповідач також є пенсіонером та отримує пенсію у розмірі 23610,00 грн.
Зваживши на викладене, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача у повному розмірі.
При цьому судом роз`яснено, що відповідно до положень ст. 80 СК України розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 березня 2025 року, ОСОБА_2  оскаржив його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Вважає, що судом були порушені норми процесуального та матеріального права.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказує, що розмір призначеної позивачці пенсії з листопада 2024 року складав 3370,00 грн, що на 450,00 грн більше загального показника прожиткового мінімуму та на 1009,00 грн більше розміру прожиткового мінімуму на осіб, які втратили працездатність. Крім того, позивачка, як внутрішньо переміщена особа, отримує ще 2000,00 грн.
Звертає увагу, що шлюбні відносини з позивачкою припинились ще в 2016 році і з того часу вони проживали окремо.  З позовом про стягнення аліментів на своє утримання позивачка звернулася після подання відповідачем заяви про розірвання шлюбу. Після припинення шлюбних відносин відповідач продовжував надавати кошти через доньку, з якою проживає дружина. Так, на проведення офтальмологічної операції ним через доньку передано 15 000,00 грн. 
Вважає, що судом безпідставно не враховано правову позицію суду касаційної інстанції, викладену у постановахвід 28 березня 2018 року, від 11 жовтня 2018 року у справі № 161/16931/16-ц,  від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17, за якою право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом .

Короткий зміст заперечень проти вимог і доводів апеляційної скарги
Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу позивачка просить залишити рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 березня 2025 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення. Зазначає, що не визнає обставин отримання від відповідача 15000,00 грн на проведення офтальмологічної операції. Вказує, що відповідач, всупереч правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 11 жовтня 2018 року у справі № 161/16931/16-ц, вимоги апеляційної скарги обґрунтував лише однією із юридичних складових, за умови наявності яких суд може призначити аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя, а саме - отримання ОСОБА_1 доходу, що перевищує прожитковий мінімуму на осіб, які втратили працездатність. Наголошує, що відповідач не довів обставини відсутності потреби позивачки у матеріальній допомозі (а.с. 118-121). 
Рух справи у суді апеляційної інстанції
Відповідно до ухвали Кропивницького апеляційного суду від 22 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу. 
Ухвалою апеляційного суду від 22 квітня 2025 року закінчено підготовчі дії; постановлено розгляд справи за апеляційною скаргою здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.  
У період з 09 червня 2025 року по 27 червня 2025 року включно головуючий суддя Дьомич Л.М. та члени колегії з розгляду даної справи – судді Дуковський О.Л. і Письменний О.А. перебували у відпустці на підставі відповідних наказів голови Кропивницького апеляційного суду. 
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
20 травня 1978 року між сторонами у справі укладений шлюб, зареєстрований Шевченківською селищною радою м. Красноармійська Донецької області, актовий запис № 17 (а.с. 11)
ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням від 07 липня 2015 року серії НОМЕР_1 (а.с. 10). Розмір призначеної позивачці пенсії з листопада 2024 року складає 3370,00 грн на місяць, що підтверджується довідкою про доходи від 15 листопада 2024 року № 0707 7978 3567 2797, виданою Управлінням обслуговування громадян ГУ Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (а.с. 12).
Позивачка є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 22 грудня 2022 року № 3504-5002439601 (а.с. 9). Як вбачається з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела суми нарахованого доходу від 18 листопада 2024 року № 1123- 24-17797, отримує щомісячно державну допомогу внутрішньо переміщеним особам у розмірі 2 000,00 грн (а.с. 13).
За доводами позову, позивачка має ряд захворювань, зокрема, їй встановлений діагноз «Незріла катаракта обох очей», а тому вимушена витрачати значні для неї кошти на лікарські засоби та лікування (а.с. 14-26, 75-86, 122-125). Стверджує, що потребує матеріальної допомоги від чоловіка, який у змозі таку допомогу їй надати.
Також встановлено, що ОСОБА_2  є пенсіонером за віком, згідно з інформацією ГУ ПФУ в Донецькій області від 14 березня 2025 року отримує пенсію у розмірі 23 610,00 грн на місяць (а.с. 95).
Відповідачем стверджується, що він також має проблеми зі здоров`ям та витрачає кошти на придбання лікарських засобів (а.с. 42-46). Вказує, що виїхав з міста Покровська Донецької області, а тому несе витрати на оренду житла; добровільно матеріально допомагає дітям та онукам (а.с. 47-67), а також передавав кошти на операцію дружині. 
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги за наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним нормам процесуального закону відповідає не у повній мірі.
Надаючи правову оцінку в контексті спірних правовідносин, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до ч.ч. 1-3 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, II чи III групи.
Чинне законодавство у ч. 2 ст. 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: 1) його непрацездатність; 2) потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати.
Колегією суддів враховано, що Конституційний Суд України у Рішенні від 29 жовтня 2024 року № 1-р/2024 у справі № 1-1/2023(72/23) визнав такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) ч. 4 ст. 75 СК України, вказавши, зокрема, що нормативне регулювання, яке допускає становище особи, за якого її сукупний дохід (разом із соціальними виплатами і допомогами) є нижчим від прожиткового мінімуму, установленого законом, суперечить ч. 3 ст. 46 Конституції України. 
Водночас у Рішенні КСУ зазначив, що прожитковий мінімум у контексті ч. 4 ст. 75 СК України визначено у спосіб, що не враховує у повній мірі і не може враховувати потреби непрацездатних осіб, а тому й не може бути універсальним для визначення рівня витрат на підтримання життєзабезпечення всіх без винятку людей. Зокрема, нужденність одного з подружжя, який є непрацездатним, повинна встановлюватися із урахуванням співвідношення між його заробітною платою, пенсією, іншими доходами та тими потребами, які є важливими для його нормального життєзабезпечення. Частина 4 ст. 75 Кодексу викладена у такий спосіб, що позбавляє суд змоги тлумачити зміст цієї категорії та ухвалювати рішення на власне переконання з урахуванням усіх обставин справи, які мають істотне значення.
Прожитковий мінімум не відображає фактичного стану потреби особи у матеріальній допомозі, а навпаки, як убачається зі змісту ч. 4 ст. 75 Кодексу, обмежує право одного з подружжя на утримання (аліменти). Крім того, оскільки особа пенсійного віку або особа з інвалідністю I, II
чи III групи має пенсію чи соціальні виплати у розмірі, що можуть перевищити прожитковий мінімум, установлений законом, ч. 4 ст. 75 Кодексу не може бути застосована, а право на утримання не може бути реалізоване.
Здійснюючи перевірку оспорюваних приписів Кодексу на відповідність вимогам ч. 1 ст. 8 Конституції України у системному зв`язку із ч.ч. 1, 3 її ст. 51, Конституційний Суд України визначає, що сім`я охороняється державою, однак охорона не має передбачати надмірне регулювання приватної сфери, втручання у сімейні відносини через установлення обмеження права на утримання (аліменти) непрацездатного з подружжя прожитковим мінімумом, який є базовим соціальним стандартом. Таке обмеження нівелює саму суть цього права та містить, на думку Конституційного Суду України, ознаки надмірного регулювання державою сімейного життя.
Конституційний Суд України вважає, що ч. 4 ст. 75 Кодексу сформульована у такий спосіб, що не дає можливості суду визначити справедливі, належні критерії потреби у матеріальній допомозі виходячи із матеріального стану того з подружжя, який її потребує, із рівня його доходів та витрат, а також можливості отримання доходів із інших джерел, а отже, не відповідає принципу юридичної визначеності та однозначності правової норми, оскільки не може забезпечити її однакове застосування, що суперечить ст. 8 Основного Закону України.
Установлення законодавчого обмеження у наданні матеріальної допомоги (аліментів) є несправедливим по суті і невиправданим з огляду на те, що законодавець має можливість обрати для досягнення цієї мети засіб, який менш обтяжливо зачіпав би сферу реалізації приватного (особистого) та сімейного життя без безпідставного втручання у зазначені сфери.
Конституційний Суд України вбачає невиправданим законодавчо обмежувати розміром прожиткового мінімуму межу, у разі недосягнення якої особу вважають такою, що потребує матеріальної допомоги іншого з подружжя, оскільки таке обмеження не може вважатися об`єктивно оціненим, обумовленим індивідуальними потребами одного з подружжя, що потребує матеріальної допомоги, та є надмірним утручанням (регулюванням) держави у право на отримання матеріальної допомоги та забезпечення її у більшому розмірі, оскільки полягає в обмеженні реалізації такого права (звужує його реалізацію до кола осіб, що потребують матеріальної допомоги).
Виходячи із наведеного, апеляційний суд не бере до уваги як необґрунтовані доводи скаржника про те, що розмір пенсії, яку отримує позивачка, перевищує установлений законом прожитковий мінімум і зазначене є підставою для відмови у стягненні з нього аліментів на утримання дружини. 
Судом зважено на те, що необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.
Аналіз норм СК України свідчить, що четвертою істотною умовою виникнення права одного із подружжя на утримання є відсутність зловживання правом з її боку. Форми такого зловживання визначені у ч. 1 ст. 83 СК України, згідно з якою рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо: 1) подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час; 2) непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного кримінального правопорушення; 3) непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу; 4) одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги.
Наведених вище обставин у справі, що переглядається, судами встановлено не було, що свідчить про відсутність зловживання позивачкою правом на утримання.
Таким чином, за умови відсутності зловживань, визначених у ч. 1 ст. 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі ст. 75 СК України.
За встановлених у даній справі фактичних обставин, факт отримання позивачкою пенсії та державної допомоги, які формально забезпечує їй встановлений законом прожитковий мінімум, слід тлумачити змістовно, виходячи із реального розміру цієї пенсії, а також витрат, які остання несе на лікування й на потреби із забезпечення свого життя. Також варто враховувати обов`язок подружжя із забезпечення (утримання) іншого подружжя, який визначений як в ч. 1 ст. 75 СК України, так і в низці інших приписів СК України.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі.
Обґрунтовуючи підстави позову, позивачка посилалась на те, що за станом здоров`я, а також враховуючи інші жтиттєві обставини, що об`єктивно склалися, її майновий стан є вкрай нужденним, у зв`язку з чим просила стягнути з відповідача, з яким на момент звернення до суду перебуває у зареєстрованому шлюбі, аліменти на її утримання.
Місцевий суд, задовольняючи позовні вимоги, правильно виходив з того, що позивачка є непрацездатною особою, яка потребує матеріальної допомоги, а відповідач, у свою чергу, отримуючи від держави значно більше, ніж позивачка, пенсійне забезпечення, має здатність надавати дружині таку матеріальну допомогу. 
Доказів, які б спростовували зазначені обставини матеріали справи не містять. 
При цьому, апеляційним судом враховано, що можливість надання особою матеріальної допомоги іншому з подружжя законом не ставиться у залежність від того чи працездатною є така особа, оскільки умова щодо непрацездатності ставиться лише щодо того з подружжя, який потребує матеріальної допомоги.
Між тим, аналіз матеріалів справи свідчить про те, що витрати на лікування та придбання лікарських засобів несе також і відповідач у справі, як у силу вікових змін, так і в силу маючих вплив на здоров`я умов трудової діяльності, яка ним здійснювалась.
Крім того, колегією суддів береться до уваги, що відповідач також є вимушеним переселенцем та в силу об`єктивних обставин змушений нести витрати на оренду житла у м. Кривий Ріг. 
Водночас позивачка, як нею самою стверджувалось, проживає разом з дочкою та сплачує лише за комунальні послуги.
Тому колегія суддів вважає, що дійшовши правильного по суті висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дружини, суд першої інстанції помилився у визначенні їх розміру, безпідставно не врахувавши наведене вище та належно не оцінивши доводи відповідача щодо його можливості надавати таку допомогу
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір стягнутих судом першої інстанції з відповідача аліментів з 5000,00 грн до 3000,00 грн на місяць.
Поряд з цим, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення у справі.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 3000,00 грн щомісячно, починаючи з 05 грудня 2024 року. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Витрати  ОСОБА_2 зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич
       
Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний