ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 липня 2025 року           справа №200/767/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року (повне судове рішення складено 13 березня 2025 року) у справі № 200/767/25 (суддя в І інстанції Черникова А.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про  визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 

                                                           УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління  Пенсійного фонду України в в Чернігівській області (далі - Управління), в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 27 вересня 2024 року № 056650010201 про відмову у призначенні пенсії;
- зобов`язати Управління повторно розглянути заяву позивача від 10 квітня 2024 року про призначення пенсії з врахуванням до її стажу для призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» усі періоди роботи за Списком №2;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з дня звернення – 10 квітня 2024 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що після повторного розгляду документів доданих до заяви від 10 квітня 2024 року, з урахуванням рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року у справі № 200/2785/24, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області було прийнято рішення від 27 вересня 2024 року №056650010201 про відмову в призначенні їй пенсії за віком на пільгових умовах згідно з п. «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу за Списком №2  - 10 років станом на 1 квітня 2015 року. Вважає рішення відповідача неправомірним, оскільки вважає, що вказані висновки відповідача щодо підстав відмови в призначенні пенсії є хибними. У зв`язку з чим, повторно звернулась  до суду із даним позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року  позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 27 вересня 2024 року № 056650010201 про відмову у призначенні пенсії.
Зобов`язано Управління призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з дня звернення – 10 квітня 2024 року, зарахувавши усі періоди роботи за Списком №2, з урахуванням висновків суду.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 10 квітня 2024 року позивач звернулась до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пільгової пенсії за віком по Списку № 2. На момент звернення із заявою про призначення пенсії вік позивача становив 50 років.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 18 квітня 2024 року № 056650010201 позивачу було відмовлено в призначенні пільгової пенсії за віком по Списку №2, оскільки особа не досягла віку, визначеного пунктом другим ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (55 років) та відсутністю необхідного страхового стажу (25 років).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду Донецької області від 31 травня 2024 року у справі №200/2785/24, яке набрало законної сили, 22 серпня 2024 року визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про відмову у призначенні пенсії від 18 квітня 2024 року № 056650010201. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10 квітня 2024 року про призначення пенсії із врахуванням до страхового стажу періоду навчання у Харківському зооветеринарному інституті (ХЗВІ) імені М.М.Борисенка з 1 вересня 1991 року по 28 лютого 1996  року та Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1- р/2020. В решті позовних вимог відмовлено.
На виконання рішення суду від 31 травня 2024 року у справі № 200/2785/24 до страхового стажу позивача був зарахований період навчання у Харківському зооветеринарному інституті (ХЗВІ) імені М.М.Борисенка з 1 вересня 1991 року по 28 лютого 1996 року.
Страховий стаж позивача складає 25 років 6 місяців 9 днів.
Пільговий стаж по Списку № 2 станом на 1 квітня 2015 року складає 6 років 5 місяців 17 днів (з 13 жовтня 2008 року по 29 лютого 2012 року, з 1 березня 2012 року по 31 березня 2015 року).
За наведених обставин, Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 27 вересня 2024 року № 056650010201 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 2 відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» відмовлено, оскільки станом на 1 квітня 2015 року відсутній необхідний пільговий стаж роботи 10 років.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України згідно з паспортом серії НОМЕР_1 , виданим Красноармійським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області 5 лютого 2013 року; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зареєстроване за місцезнаходженням: 14005, Чернігівська область, м. Чернігів, вул. П`ятницька, 83-а; код ЄДРПОУ 21390940, є суб`єктом владних повноважень та належним відповідачем у справі.
10 квітня 2024 року позивач звернулась до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пільгової пенсії за віком по Списку № 2.
На момент звернення із заявою про призначення пенсії вік позивача становив 50 років.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 18 квітня 2024 року № 056650010201 позивачу було відмовлено в призначенні пільгової пенсії за віком по Списку №2, оскільки особа не досягла віку, визначеного п. 2  ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (55 років) та відсутністю необхідного страхового стажу (25 років).
В зазначеному рішенні відповідач зазначив, що страховий стаж позивача  складав 21 рік 11 днів, пільговий стаж по Списку № 2 - 13 років 1 місяць 23 дні (до пільгового стажу зараховано періоди з 13 жовтня  2008  року по 29 лютого 2012 року, з 1 березня 2012 року по 9 жовтня 2019 року, з 20 травня 2020 року по 30 квітня 2022 року, з 1 листопада 2022 року по 16 січня 2023 року).
До страхового стажу не було зараховано період навчання з 1 вересня 1991 року по 28 лютого 1996 року згідно з довідкою від 30 вересня 2010 року № 364, оскільки прізвище заявниці в довідці ОСОБА_2 не відповідає прізвищу у свідоцтві про шлюб ОСОБА_3 .
До пільгового стаж не було зараховано  період роботи з 10 жовтня 2019 року по 12 травня 2020 року.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року у справі №200/2785/24, яке набрало законної сили, 22 серпня 2024 року визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про відмову у призначенні пенсії від 18 квітня 2024 року № 056650010201.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10 квітня 2024 року про призначення пенсії із врахуванням до страхового стажу періоду навчання у Харківському зооветеринарному інституті (ХЗВІ) імені М.М.Борисенка з 1 вересня 1991 року по 28 лютого 1996  року та Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1- р/2020. В решті позовних вимог відмовлено.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України,  обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
На виконання рішення суду від 31 травня 2024 року у справі № 200/2785/24 відповідачем  до страхового стажу зарахований період навчання позивача у Харківському зооветеринарному інституті (ХЗВІ) імені М.М.Борисенка з 1 вересня 1991 року по 28 лютого 1996 року.  Визначений страховий стаж позивача - 25 років 6 місяців 9 днів. Пільговий стаж по Списку № 2 станом на 1 квітня 2015 року складає 6 років 5 місяців 17 днів (з 13 жовтня 2008 року по 29 лютого 2012 року, з 1 березня 2012 року по 31 березня 2015 року).
На звернення позивача від 11 листопада 2024 року №ВЕБ-28000-Ф-С-24-181579, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області листом від 18 грудня 2024 року (вих№34136-30863/К-02/8-0500/24) повідомила позивача, що до категорій осіб, на яких поширюється дія Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/202 та відповідно мають право на пенсію за віком на пільгових умовах, належать особи, які працювали до 1 квітня 2015 року повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, мали стаж роботи, визначений ст.13 Закону №1788, у редакції яка діяла до 1 квітня 2015 року та досягли віку, визначеного цією статтею, на момент звернення за призначенням пенсії.
Отже, відповідно до п. «б» ст.13 Закону №1788 пенсія призначається після досягнення 50 років при наявності пільгового стажу за Списком №2 – 10 років.
На виконання рішення суду пільговий стаж зараховано по 31 березня 2015 року та становить 6 років 5 місяців 17 днів, страховий стаж врахований по 31 грудня 2023 року та становить 25 років 6 місяців 9 днів.
Окрім того, в матеріалах адміністративної справи міститься довідка форми РС-право, яка представлена відповідачем, якою  були зараховані позивачу до страхового та пільгового стажу наступним чином:
- з 1 квітня 1996 року по 13 жовтня 1997 року – 1 рік 6 місяців 13 днів;
- з 21 липня 2000 року по 20 липня 2003 року – 3 роки 0 місяців 0 днів (догляд за дитиною 3-х років);
- з 1 червня 2005 року по 3 липня 2006 року – 1 рік 0 місяців 0 днів;
- з 9 січня 2007 року по 23 листопада 2007 року – 0 років 11 місяців 0 днів;
- з 28 липня 2008 року по 3 жовтня 2008 року – 0 років 3 місяці 13 днів;
- з 13 жовтня 2008 року по 29 лютого 2012 року (список№2) – 3 роки 5 місяців 0 днів;
- з 1 березня 2012 року по 9 жовтня 2019 року (список№2) – 7 років  3 місяці 15 днів;
- з 10 жовтня 2019 року по 12 травня 2020 року – 0 років 8 місяців 0 днів;
- з 20 травня 2020 року по 30 квітня 2022 року (список №2) – 2 роки 0 місяців 0 днів;
- з 1 листопада 2022 року по 16 січня 2023 року (список №2) – 0 років 3 місяці 0 днів;
- з 17 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року – 1 рік 0 місяців 0 днів.
Всього 21 рік 0 місяців 11 днів, пільговий стаж по Списку №2 – 13 років 1 місяць 23 дні.
Отже, відповідачем був здійснений розрахунок пільгового стажу позивача, проте спірним питанням є досягнення пенсійного віку із застосуванням положень п. б ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020), та зарахування до страхового стажу періодів роботи після 1 квітня 2015 року, оскільки відповідач вважає, що до категорії осіб, на яких поширюється дія Рішення КСУ № 1-р/2020 і які відповідно мають право на пенсію за віком на пільгових умовах за положенням Закону № 1788-ХІІ після 23 січня 2020 (дата набрання законної сили Рішення КСУ № 1-р/2020), належать особи, які працювали до 1 квітня 2015 року, були зайняті повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, мали стаж роботи, визначений ст. 13 Закону № 1788- ХІІ, у редакції, яка діяла до 1 квітня 2015 року, та досягли віку, визначеного цією статтею, на момент звернення до пенсійного органу за призначенням пенсії.
Позивач, не погоджуючись із рішенням відповідача, який не зарахував стаж після 1 квітня 2015 року, звернулась із даним  позовом до суду.
Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.
На підставі ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як слідує зі ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи ґрунтуються і не можуть бути скасовані.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 9 липня 2003 року (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.
Підстави надання пенсії особам за віком на пільгових умовах визначені ст. 114 Закону №1058-IV. Так, відповідно до п. 2 ч. 2 ст.  114 Закону №1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон 1788) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Таким чином, згідно пункту «б» ч. 1 ст. 13 наведеного Закону 1788 пенсія на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи призначається працівникам за наявності трьох обов`язкових умов у сукупності:
- зайняття повний робочий день на відповідних роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України;
- атестація робочих місць;
- досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
В свою чергу, ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), рішенням Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року. Порядок застосування ст. 13 визначає п. 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020.
Так, відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ст. 13, ч. 2 ст. 14, п.п.  «б»-«г» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII.
Згідно з п. 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року ст. 13, ч. 2 ст. 14, п.п «б»-«г» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року встановлено, що застосуванню підлягають ст. 13, ч. 2 ст. 14, п.п. «б»-«г» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:
«На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:
а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам;
б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого ст.12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи – жінкам».
При цьому, Конституційний Суд в пункті 4.1 Рішення № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року зазначив, що ст. 13 Закону № 1788 до внесення змін Законом № 213 було передбачено зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку (60 років для чоловіків і 55 років для жінок) з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 10 років для працівників, зайнятих повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, та на 5 років для працівників, зайнятих повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці; зменшення пенсійного віку та стажу для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 5 років.
Отже, у ст. 13 Закону № 1788 до внесення змін Законом № 213 було встановлено такий пенсійний вік: у пункті «а» для чоловіків - 50 років, для жінок - 45 років; у пунктах «б»-«з» для чоловіків - 55 років, для жінок - 50 років.
У Законі № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, збережено вказану пропорцію щодо зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку без урахування різниці між пенсійним віком для чоловіків і жінок. У частині першій статті 13 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, встановлено однаковий пенсійний вік для чоловіків та жінок, а саме: у пункті «а» - 50 років (на 10 років менше, ніж загальний пенсійний вік), у пунктах «б»-«з» - 55 років (на 5 років менше, ніж загальний пенсійний вік).
Таким чином, ст. 13 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, передбачено поетапне збільшення пенсійного віку та стажу для працівників, зайнятих на роботах, визначених у цих нормах.
Відповідно до п.  4.4 Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року  перевіряючи ст. 13, ч. 2 ст. 14, п..п  «б»-«г» ст. 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, на відповідність Конституції України, Конституційний Суд України виходив з такого.
Вказаними положеннями Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років.
Згідно зі ст. 13, ч. 2 ст. 14, п. п. «б»-«г» ст.54 Закону № 1788 у редакції до внесення змін Законом № 213 у осіб, які належать до категорій працівників, вказаних у цих нормах, виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію. Однак оспорюваними положеннями Закону № 213 змінено нормативне регулювання призначення пенсій таким особам.
Конституційний Суд України, дослідивши правовідносини, пов`язані зі змінами підстав реалізації права на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років, зазначає, що ці зміни вплинули на очікування осіб стосовно настання юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.
Отже, особи, що належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування були пов`язані саме з положеннями Закону № 1788 у редакції до внесення змін Законом № 213. Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.
Таким чином, ст. 13, ч. 2 ст. 14, п.п. «б»-«г» статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
Окрім цього, суд звертає увагу на те, що у справах «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та 37943/06, рішення від 14.10.2010) та «Серков проти України» (заява № 39766/05, рішення від 07.07.2011) Європейський суд з прав людини дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування; по-третє, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.
За вказаних обставин, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах: необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року, та виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого ст. 8 Конституції України. Таке застосування судом вищевказаних норм права, усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.
Отже, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Враховуючи той факт, що позивачкою досягнуто віку, який надає право для призначення пільгової пенсії, на момент звернення до пенсійного органу вона має достатній страховий та пільговий стаж, суд доходить висновку, що позивачка має право на пенсію за віком на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку за Списком № 2 згідно з п. «б» ст. 13 Закону № 1788-XII, а отже рішення відповідача від 27 вересня 2024 року № 056650010201 про відмову у призначенні пенсії є протиправним, тому підлягає скасуванню.
Правові висновки аналогічного змісту, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в рішенні від 21 квітня 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20.
В цій постанові, залишеній без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 3 листопада 2021 року, є посилання на пункт 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020, згідно якого застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
У цьому рішенні судом вказано на те, що воно є зразковим для справ, у яких предметом спору є оскарження дій територіального органу ПФУ щодо вирішення питання про призначення пенсії на пільгових умовах, для працівників, зайнятих повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, та наведено обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права, а саме:
а) позивачем є особа, яка:
звернулась до ПФУ за призначенням пенсії після 23 січня 2020 року з підстав, визначених статтею 13 Закону № 1788-ХІІ;
на момент звернення досягла: чоловіки - 55 років, жінки - 50 років;
набула стаж роботи, визначений статтею 13 Закону № 1788-ХІІ;
Отже, доводи апелянта про необхідність набуття позивачкою пільгового стажу станом на 1 квітня 2015 року, а не на момент звернення в розмірі 10 років, не відповідають висновкам Верховного Суду у вказаній вище зразковій справі.
Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Доказів, які б доводили необґрунтованість заявленого позову, відповідач суду не надав, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню.
За приписами ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Обираючи спосіб захисту, зважаючи на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, суд першої інстанції обгрунтовано вважав необхідним задовольнити позовні вимоги таким чином:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 27 вересня 2024 року № 056650010201 про відмову у призначенні пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з дня звернення – 10 квітня 2024 року, зарахувавши  усі періоди роботи за Списком №2, з урахуванням висновків суду.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

                                                       ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року у справі № 200/767/25 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 24 липня 2025 року.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      І. В. Сіваченко

                                                                                          А. А. Блохін

                                                                                          І. Д. Компанієць