ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року	Львів	Справа № 140/9578/24 пров. № А/857/33400/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                                  Носа С.П.;
суддів:                                                                      Кухтея Р.В., Шевчук С.М.;

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року у справі № 140/9578/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
суддя у І інстанції                                                            Стецик Н.В.,
час ухвалення рішення                                                    не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                м. Луцьк,
дата складення повного тексту рішення                       15 листопада 2024 року,

                                                        В С Т А Н О В И В:          

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся у Волинський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – відповідач-1, ГУ ПФУ у Волинській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі – відповідач-2, ГУ ПФУ в Рівненській області), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Рівненській області №032950010473 від 22.05.2024 щодо відмови у призначенні пільгової пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку у відповідності із ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язати ГУ ПФУ у Волинській області провести призначення пільгової пенсії за віком у відповідності із ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01.04.2024.
Позов обґрунтований тим, що позивач є особою, потерпілою від Чорнобильської катастрофи, та 14 травня 2024 року звернулася до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до приписів ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі № 796-XII). Однак відповідач відмовив у призначенні пенсії з підстав проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року менше трьох років.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №032950010473 від 22.05.2024 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пільгової пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку у відповідності із ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пільгову пенсії за віком у відповідності із ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01.04.2024.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 807,47 грн (вісімсот сім грн 47 коп.).
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує, що період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення - 31 рік 18 днів. Станом на 01.01.1993р. в зоні гарантованого добровільного відселення – менше 3 років. Зважаючи на відсутність доказів факту постійного проживання та (або) роботи позивачки в зоні радіоактивного забруднення з моменту Чорнобильської катастрофи (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року, права на початкову величину зниження пенсійного віку позивач не має. У період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період навчання з 26.04.1986 по 10.07.1988 у Луцькому середньому професійному училищі №9 згідно диплому НОМЕР_1 від 07.07.1988 та період строкової служби з 05.12.1988 по 12.11.1990 згідно військового квитка серії НОМЕР_2 .
Будь-яких порушень прав позивача на пенсійне забезпечення, зокрема щодо порядку призначення пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у своїх діях не вбачає.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 20.01.19994 (а.с.22).
14.05.2024 позивач звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.
ГУ ПФУ в Рівненській області відповідно до принципу екстериторіальності розглянуло заяву ОСОБА_1 та прийняло рішення від 22.05.2024 №032950010473 про відмову у призначенні пенсії. Вказане рішення мотивоване тим, що період постійного проживання (постійної роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення становить 31 рік 18 днів, станом на 01.01.1993 – 2 роки 5 місяців 24 дні. Не зараховано до періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення період строкової військової служби відповідно до військового квитка серія НОМЕР_2 з 05.12.1988 по 23.22.1990, оскільки періоди проходження військової служби на території, яка не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення; не враховано до періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення період навчання згідно довідки від 03.05.2024 №308 з 26.04.1986 по 10.07.1988, оскільки територія, де навчався заявник не відноситься до забрудненої території; не враховано до періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення період роботи згідно записів трудової книжки серія НОМЕР_4 запис 5-6 з 18.06.1997 по 01.03.2000, оскільки робота на території, яка не відноситься до забрудненої зони.
Не погоджуючись з діями відповідача-2 щодо відмови у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач більше трьох років проживав на території зони гарантованого добровільного відселення, а відтак має законні підстави для призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Спірним у цій справі є наявність у позивача права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до вимог частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-XII (далі - Закон № 796-XII).
Закон № 796-ХІІ визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Потерпілим від Чорнобильської катастрофи, особам, які особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років. Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період (абзац 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII).
Відповідно до примітки до цієї статті початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Отже, умовою зменшення пенсійного віку є наявність факту проживання та (або) праці особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993.
Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
З матеріалів справи встановлено, що страховий стаж позивача становить 31 рік 18 днів.
Пунктом 3 частини 1 статті 11 Закону № 796-XII встановлено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.
Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом № 796-ХІІ, для отримання особою статусу постраждалого від Чорнобильської катастрофи обов`язковий період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26 квітня 1986 року. Отже, щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років станом на 1 січня 1993 року, то його необхідно обраховувати з 26 квітня 1986 року по 1 січня 1993 року. Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони гарантованого добровільного відселення, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на Чорнобильській АЕС.
З матеріалів справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з довідкою від 08 квітня 2024 року №714, виданою виконавчим комітетом Маневицької селищної ради Камінь-Каширського району підтверджено, що позивач постійно проживав та був зареєстрований у періоди з дня народження ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) по ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 24 серпня 1987 року по 03 грудня 1988 та з 01 грудня 1990 року по дату видачі довідки (а.с. 20).
Довідка видана на підставі погосподарських книг та особових рахунків.
Відповідно до Постанови № 106 село Граддя Камінь-Каширського району Волинської області включено в перелік населених пунктів, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській AEC, і віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
Відповідно до посвідчення Волинської обласної державної адміністрації серії НОМЕР_3 від 20.01.1994 позивач належить до потерпілих від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) (а.с. 22).
Водночас слід зазначити, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу відповідно до військового квитка серія НОМЕР_2 з 05.12.1988 по 23.22.1990.
У 1985 році позивач вступив до Луцького середнього профтехучилища №9, яке закінчив у липні 1988 року. Вказані обставини підтверджуються копією диплома серії НОМЕР_1 (а.с.10) та довідкою Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» від 31.05.2024 №336 (а.с.21).
Крім того, записами 5-6 трудової книжки позивача серії НОМЕР_4 значиться, що у період з 18.06.1997 по 01.03.2000 останній працював на посаді токаря п`ятого розряду в Маневицькій колоні Луцького АТП №10727. Цих фактів сторонами не заперечується.
Відповідно до статті 15 Закону № 796-XII підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Згідно з частиною 3 статті 65 Закону № 796-XII посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.
Зазначене кореспондується зі змістом пункту 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 № 501.
Відповідно до абзацу 3 пункту 5 Порядку № 501 потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.
Пунктом 10 Порядку № 501 встановлено, що посвідчення видаються громадянам, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, - на підставі довідки встановленого зразка.
Спірним є питання проживання (роботи) позивача не менше трьох років у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993.
Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1).
Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку № 22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Відповідно до положень підпункту 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №2 2-1 документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, для потерпілих від Чорнобильської катастрофи є:
Згідно з абзацом дев`ятим підпункту 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку № 22-1, документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є:
- для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;
- для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;
- для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
- посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Таким чином, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 11 листопада 2024 року у справі № 460/19947/23.
У постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі № 500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 02 жовтня 2024 року у справі № 500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Окрім того, Верховний Суд у постанові від 18 березня 2025 року у справі № 460/27065/23 вказав, що наявність у позивача посвідчення особи, яка постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія) не є безумовною підставою, яка автоматично підтверджує право позивача на зменшення його пенсійного віку та призначення пенсії за пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII, позаяк положенням цієї норми чітко встановлені підстави за яких пенсійний вік зменшується, а пенсія призначається зі зменшенням пенсійного віку - а зокрема «якщо особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку - 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років».
Отже, період перебування особи (навчання, роботи) на території, яка не віднесена до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення, не може бути зарахований до періоду проживання (навчання та роботи) на території зони посиленого радіоекологічного контролю.
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції, враховуючи наведені висновки Верховного Суду та встановлений абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 перелік документів, що подається особою для призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку, прийшов до висновку, що навчання, проходження військової служби та праця позивача в м. Луцьку заперечує факт проживання її в зоні гарантованого добровільного відселення в (с. Граддя Волинської області) у період з 01.09.1985 по 07.07.1988, з 05.12.1988 по 23.05.1988, з 18.06.1997 по 01.03.2000, а тому не підтверджено факт постійного проживання (роботи) позивача на території гарантованого добровільного відселення понад 3 роки станом на 01.01.1993.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію у такій категорії справ, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що станом на 01.01.1993 позивач не довів проживання (праці) у зоні гарантованого добровільного відселення понад три роки, а визнані пенсійним органом 2 роки 5 місяців 24 дні не є достатнім для призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції задовольняючи позов, допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та відмови у задоволенні позову.
Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.
Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити. 
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року у справі № 140/9578/24 - скасувати.
Прийняти постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. М. Шевчук