Дата документу 21.08.2025 Справа № 317/4028/24

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 317/4028/24  Пр. № 22-ц/807/1198/25	Головуючий у 1 інстанції: Ткаченко М.О. Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 серпня 2025 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Подліянової Г.С., Полякова О.З. 
розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2  на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 07 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ про відшкодування витрат на правову допомогу та стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 в особі адвоката Вишнякова Д.О. звернувся до суду з вищезазначеним позовом (а.с.1-7), в якому просив: - стягнути з держави Україна в особі ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів державного бюджету у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу, які ОСОБА_1 поніс в межах судової справи №185/11490/23 за договором про надання правової допомоги від 30.08.2023, у сумі 25900,00 грн.; - стягнути з держави Україна в особі ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів державного бюджету у рахунок відшкодування моральної шкоди 50000,00 грн.; - стягнути з держави Україна в особі ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів державного бюджету понесені судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 26.08.2023 відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серія АДД №272761, згідно із змістом якого позивач керував автомобілем в м. Павлоград Дніпропетровської області з явними ознаками алкогольного сп`яніння, чим порушив п. 2.5 ПДД, за що ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність. 31.05.2024 Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області було винесено постанову по справі №185/11490/23, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно  ОСОБА_1  за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Вказана постанова набрала законної сили 11.06.2024. 30.08.2023 між позивачем та адвокатом Вишняковим Д.О. було укладено договір про надання правової допомоги. Згідно із актом прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до договору про надання правової допомоги від 30.08.2023, адвокат Вишняков Д.О. надав позивачу послуги з правової допомоги на загальну суму 25900,00 грн., розмір яких визначається наступними складовими: підготовка та подача адвокатом до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області заперечень – 3000,00 грн.; участь адвоката у судовому засіданні у Павлоградському міськрайонному суді Дніпропетровської області (7 судових засідань адвокат представляв інтереси позивача в суді безпосередньо у суді, 2 судових засідання адвокат представляв інтереси позивача в суді за посередництва Електронного суду): 2700х 7+ 2000х 2=22900,00 грн. Окремо представник позивача зазначає, що в межах судової справи №185/11490/23 Павлоградським міжрайонним судом Дніпропетровської області було проведено 9 судових засідань. Позивач мешкає у Запорізькому районі Запорізької області, представник позивача - адвокат Вишняков Д.О. мешкає у місті Запоріжжі, відстань між м. Запоріжжя та м. Павлоград Дніпропетровської області складає 140,1 км. Таким чином, очевидно, що витрати на правову допомогу в межах судової справи №185/11490/23, що надані адвокатом Вишняковим Д.О. є розумними, та, навіть, заниженими, й звісно зазначені витрати є фактичними та неминучими. 
Щодо стягнення моральної шкоди представник позивача зазначає, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень, затримання позивача та інше). Цей факт підтверджує, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Закриття справи про адміністративне правопорушення надає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до ч 1 ст. 1176 ЦК і статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність» і не перебуває у залежності від того, чи застосовувалися з боку держави будь-які заходи примусу, та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. 
Позивач зазначає, що усі незаконні дії працівників відповідача під час складання протоколу та участі позивача у судовій справі у Павлоградському міськрайонному суді Дніпропетровської області нанесли позивачу велику моральну травму, призвели до великого розладу здоров`я та проблем з психікою позивача. Так, позивач зазначає, що під час складання протоколу позивач незаконно утримувався працівниками поліції на місті скоєння так званого адміністративного правопорушення, позивача незаконно було притягнуто до адміністративної відповідальності, позивача було оговорено в адміністративних матеріалах. У подальшому в позивача були великі труднощі у військовій частині, в якій останній проходив військову службу, тобто усі ці незаконні дії ще й були здійснені по відношенню до діючого військовослужбовця під час війни, що був призваний за мобілізацією. Після всіх вищезазначених незаконних дій наступного ранку позивача було госпіталізовано до «Дніпропетровської багатопрофільної клінічної лікарні з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської міської ради з тяжким нервовим кризом, а потім до Запорізької обласної клінічної лікарні, де позивач тривалий час знаходився на стаціонарному лікуванні. Окремо слід зазначити, що незаконні дії відповідача непоправно позначилися на душевному стані позивача, благополуччі, повсякденному житті, що призвело до виникнення моральних страждань. Психічній стан здоров`я позивача та сон значно погіршилися, позивач постійно знаходиться у стані депресії та пригніченості. Крім того, в позивача погіршився настрій, з`явилися фіксованість на негативних переживаннях, насторога, невпевненість в собі й це все на фоні війни та проходження військової служби. Також внаслідок хвороби позивач був вимушений витратити чималі грошові кошти на лікування, осягнути повною мірою рівень моральних страждань, завданих позивачеві, а тим більше оцінити їх в грошовому виразі, надзвичайно важко. Однак, враховуючи всі перелічені вище фактори, заподіяну моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 50000,00 грн. Крім того, у позовній заяві наведено наступний орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу: складання та подання до суду позовної заяви – 5000,00 грн.; складання та подання до суду відповіді на відзив на позовну заяву – 5000,00 грн.; участь у двох судових засіданнях у Запорізькому районному суді Запорізькій області (2х2000,00 грн.) – 4000,00 грн. Таким чином, орієнтовна сума судових витрат на професійну правничу допомогу складає 14000,00 грн. 
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Ткаченко М.О. (а.с.28). Ухвалою суду першої інстанції від 02.08.2024 року (а.с.29-30) відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду першої інстанції від 06.11.2024 року (а.с.112-113) провадження у цій справі зупинено до вирішення Великою Палатою Верховного Суду справи №335/6977/22 (провадження №14-87цс24) та оприлюднення відповідної постанови в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Ухвалою суду першої інстанції від 21.02.2025 року (а.с.137-138) провадження у цій справі поновлено в порядку задоволення клопотання представника позивача.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 07 травня 2025 року (а.с.176-183) позовні вимоги ОСОБА_1 у цій справі залишено без задоволення.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач  ОСОБА_1  в особі представника Вишнякова Д.О. у своїй апеляційній скарзі (а.с.188-198) просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким його вищезазначений позов задовольнити.
В автоматизованому порядку 12.05.2025 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Подліянову Г.С. та Трофимову Д.А. (а.с.206). Ухвалою апеляційного суду від 13.05.2025 року (а.с.207) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 21.05.2025 року (а.с.210).  В автоматизованому порядку 22.05.2025 року суддею Поляковим О.З. у цій справі замінено суддю Подліянову Г.С. у зв`язку з тривалою відпусткою останньої (а.с.211-212). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 22.05.2025 року (а.с.213), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання (а.с.214).
Оскільки, відповідно до ст. 369 ч. 1 ЦПК України в редакції ЗУ від 19.06.2024 року № 3831-ІХ, якій набрав чинності з 19.07.2024 року, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (розрахунок: 3028,00 грн. * 30 = 90840,00 грн., у цій справі ціна позову 75900,00 грн. – а.с. 1), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідач подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с.228-232).
Позивач через свого представника подав апеляційному суду клопотання про долучення доказів (а.с.219-227), в якому просив також стягнути з відповідача судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 28500,00 грн.
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. 
Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та відповідний штат суддів Запорізького апеляційного суду (10) взагалі, а також відпустки судді-доповідача у період з 07.07.2025 року по 14.08.2025 року включно (довідка а.с.240).
В автоматизованому порядку 21.08.2025 року суддею Подліяновою Г.С. у цій справі замінено суддю Трофимову Д.А. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 241-242).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Судовими рішеннями є: … рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 п.2,3 ЦПК України). 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 3, 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК Українита виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі, відсутності підстав для задоволення останнього.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 26 серпня 2023 року стосовно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №272761 від 26.08.2023 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31.05.2024 у справі №185/11490/23 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Вказана постанова набрала законної сили 11.06.2024 (а.с.15-16).
За змістом постанови Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31.05.2024 у справі №185/11490/23, провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо позивача за ст.130 КУпАП було закрито в зв`язку з тим, що в матеріалах справи відсутній відеозапис, на  якому зафіксовано факт керування  ОСОБА_1  транспортним засобом та факт його відмови від проходження огляду на визначення стану сп`яніння, допитаний у судовому засіданні свідок, яка є працівником автозаправної станції «ОККО» пояснила, що не була безпосередньо присутня під час того, як працівники поліції пропонували  ОСОБА_1  пройти огляд на стан сп`яніння, разом із тим повідомила, що останній заїхав на територію автозаправної станції заїхавши на бордюр та під час замовлення кави вів себе неадекватно. Виклик працівників поліції був здійснений працівниками автозаправної станції «ОККО». За даних конкретних обставин, з урахуванням встановленого факту госпіталізації  ОСОБА_1  до психіатричної лікарні на наступний день після події, судом висловлено обґрунтований сумнів чи міг  ОСОБА_1  на момент вчинення інкримінованого йому правопорушення усвідомлювати свої дії та керувати ними. 
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що підставою для відшкодування моральної шкоди є, зокрема незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності та закриття справи про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
Відповідно до статті 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі №712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.
Велика Палата Верховного Суду також вже досліджувала питання порядку оскарження дій працівників поліції у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 сформулювала такі висновки.
Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.
Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, сукупно з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Узагальнюючи висновки у питанні визначення правової природи протоколу про адміністративне правопорушення та функції патрульних поліцейських під час його складання, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що на уповноважену особу підрозділу поліції під час оформлення матеріалів ДТП покладено обов`язок зафіксувати всі обставини її скоєння з визначенням особи, яка за встановленими обставинами та з високим ступенем вірогідності вчинила адміністративне правопорушення, скласти стосовно такої особи протокол про адміністративне правопорушення та надіслати його до суду.
Водночас на патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.
Судом першої інстанції у цій справі було правильно встановлено, що невідповідність вимогам закону дій працівників патрульної поліції, які склали протокол про наявність у діях позивача ознак складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 130 КУпАП, в цій справі судом не встановлена.
У п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди.
Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.
У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.
При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.
З огляду на приписи Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, тому на правовідносини щодо складання протоколів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не поширюються правила ст. 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР. 
Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року по справі № 335/6977/22 (витяг з ЄДРСР – 131-136, ст. 263 ч. 4 ЦПК України).
Закриваючи провадження у справі про адміністративне правопорушення, суд першої інстанції встановив відсутність відеозаписів керування автомобілем та відмови від проходження огляду на стан сп`яніння водієм, присутності свідків під час пропозиції пройти огляд на стан сп`яніння, однак, ця обставина сама по собі не свідчить про очевидну невідповідність протоколу вимогам закону чи наявність інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.
Так, у згаданій постанові від 22 січня 2025 року по справі №335/6977/22 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.
Ураховуючи те, що у спірних правовідносинах закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося не через невідповідність протоколу вимогам закону або через інші протиправні дії працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди.
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області суд першої інстанції правильно зазначав таке.
Так, на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області представником позивача надано договір про надання правової допомоги від 30.08.2023, укладений ОСОБА_1 із адвокатом Вишняковим Д.О., в якому визначено розмір винагороди за надання правової допомоги адвокатом та порядок розрахунків (а.с.10-11). Згідно із актом прийому-передачі виконаних послуг (наданих послуг) до договору про надання правової допомоги від 30.08.2023, складеного 30.06.2024 адвокатом була надано послуги на загальну суму 25900,00 грн. (а.с.12-13). На підтвердження сплати ОСОБА_1 грошових коштів адвокатом Вишняковим Д.О. видано довідку від 30.06.2024 про отримання від останнього грошових кошів у сумі 25900,00 грн. (а.с.14). Згідно із листом судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області Самоткан Н. за вих.№05-06/24 від 05.11.2024 адвокат Вишняков Д.О. брав участь у судових засідання під час розгляду справи про адміністративне правопорушення №185/11490/23 у судових засіданнях 21.09.2023, 14.11.2023, 25.12.2023, 11.01.2024, 20.02.2024, 04.04.2024, 31.05.2024 у приміщенні суду, а також 12.04.2024 в режимі відеоконференцзв`язку поза межами приміщення суду (а.с.102).
Разом із тим, судом першої інстанції було правильно встановлено, що процесуальні витрати, понесені ОСОБА_1 під час розгляду справи №185/11490/23 у Павлоградському міськрайонному суді Дніпропетровської області, не є шкодою, яка може бути відшкодована в порядку ст. 11 ЦК України, оскільки не є об`єктивним наслідком неправомірної поведінки відповідача. Більше того, процесуальний закон не встановлює обов`язку для кожного користуватися правовою допомогою, а лише надає особі відповідне право. Тоді як шкода, завдана особі в порядку ст. 1166 ЦК України є невідворотним наслідком неправомірної поведінки завдавача шкоди і не може бути поставлена в залежність від вчинення/ невчинення потерпілою особою певних дій.
Враховуючи, що позивач не довів належними та допустимими доказами те, що неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача йому завдана матеріальна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача та вини відповідача в заподіянні такої шкоди; необхідність нести витрати на правничу допомогу, та як наслідок виправданість понесених матеріальних втрат, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог позивача у цій справі.
Доводи апеляційної скарги позивача  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  є такими, що  не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку він та його представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою. Ці доводи є такими, що фактично дублюють доводи його позову у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Суд першої інстанції у цій справі правильно на виконання вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України враховував саме вищезазначену останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладену у постанові від 22.01.2025 року у справі ЄУН 335/6977/22. 
Оскільки, Велика Палата Верховного Суду  при розгляді справи №755/10947/17 зазначала, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.
Тому, правильно ураховуючи те, що у спірних правовідносинах закриття судом справи відносно  ОСОБА_1  за ч. 1 ст. 130 КУпАП відбулося саме  у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (зміст постанови Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області суду від 31.05.2024 року у справі ЄУН 185/11490/23 а.с. 16 - відсутні докази з точки зору їх допустимості та достатності, які б підтверджували факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом та відмови від його проходження огляд на визначення стану сп`яніння, та відповідно скоєння ним правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП України), а  - не через невідповідність протоколу вимогам закону або через інші протиправні дії працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки не встановлено підстав, визначених ст. 1174 ЦК України для відшкодування шкоди, у позивача не виникло право на відшкодування шкоди, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову.
Так як патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, а тому при вирішенні спору до нього не могли бути застосовані судом першої інстанції приписи ст. 1176 ЦК України та Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якій не підлягає застосуванню до спірних правовідносин (як помилково зазначала сторона позивача у своєму позові та апеляційній скарзі у цій цивільній справі в обґрунтування наявності у неї підстав для стягнення моральної та матеріальної шкоди (остання у вигляді витрат позивача на правову допомогу в справі ЄУН 185/11490/23 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП ОСОБА_1 – зміст позову - а.с. 2-3 та апеляційної скарги а.с. 190-191). 
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Позивач та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі. 
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. 
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни заочного рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України. 
Також, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. ст. 133, 141, 137 ЦПК України, було вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції. 
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі, або ж його зміни. 
Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом. 
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2  залишити без задоволення. 
Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 07 травня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повна постанова апеляційним судом складена 21.08.2025 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Подліянова Г.С.	Поляков О.З.