Справа № 161/9885/25 	Головуючий у 1 інстанції: Антіпова Т. А. 	
Провадження № 22-ц/802/825/25  	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
26 червня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О. І.,
суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К., 
секретар судового засідання Власюк О. С.,
з участю представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ПП «Антон-Плюс» Бенещук Л. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Приватного підприємства «Антон-Плюс», третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та застосування наслідків недійсності правочину, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 , поданою від її імені представником ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 травня 2025 року,
                                          В С Т А Н О В И В :
22 травня 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просить:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 04.12.2023 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевською М. В., реєстровий № 2487, який було укладено між ПП «Антон-Плюс» і ОСОБА_3 ;
- відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення у власність ПП «Антон-Плюс» розташованої на вул. Карпенка-Карого, 3 у м. Луцьку земельної ділянки кадастровий номер 0710100000:22:032:0038, площею 0,294 га, цільове призначення – для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості;
- стягнути з відповідачів на її користь судові витрати по справі.
Одночасно подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна:
- земельну ділянку кадастровий номер 0710100000:22:032:0038, площею 0,294 га, цільове призначення – для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, яка розташована на АДРЕСА_1 ;
-  будівлю заготівельного цеху В-2 площею 1 472,1 кв.м, розташовану на АДРЕСА_1 ;
-  будівлю складу Б-1 площею 210,8 кв.м, розташовану на АДРЕСА_1 .
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 травня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 від імені позивача ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати цю ухвалу в частині відмови у забезпеченні позову щодо земельної ділянки та ухвалити у цій частині нове судове рішення – про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження земельної ділянки.
Учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подали.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав і просить її задовольнити.
Представник відповідача ПП «Антон-Плюс» Бенещук Л. В. апеляційну скаргу заперечила та просить залишити її без задоволення.
Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду, апеляційний суд доходить висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін з таких підстав.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Отже, забезпечення позову – це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, який може, наприклад, сховати або продати майно, тобто з метою усунення утруднення або неможливості виконання рішення.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , ПП «Антон-Плюс», третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , про визнання недійсним нотаріально посвідченого 04.12.2023 договору купівлі-продажу розташованої на АДРЕСА_1 земельної ділянки кадастровий номер 0710100000:22:032:0038, площею 0,294 га, цільове призначення – для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, укладеного між ПП «Антон-Плюс» і ОСОБА_3 та відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення у власність ПП «Антон-Плюс» цієї земельної ділянки (а.с.1-19).
В одночасно поданій із позовом заяві про забезпечення позову позивач просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони на відчуження спірної земельної ділянки (а.с.20-25).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду  у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/18 виснувала, що при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову «…ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії».
У цій справі предметом оспорюваного правочину є земельна ділянка кадастровий номер 0710100000:22:032:0038, яка на дату укладення договору належала на праві власності ПП «Антон-Плюс», а на час звернення до суду з позовом відповідачу ОСОБА_3 ..
За змістом позовної заяви підставою звернення з позовом є бажання позивачки захистити своє право на вартість частки іншого з подружжя у статутному капіталі ПП «Антон-Плюс» у зв`язку із поділом майна подружжя між нею і третьою особою ОСОБА_4 , якому належало 100 % статутного капіталу цього приватного підприємства.
Необхідність накладення арешту та заборону відчуження земельної ділянки в заяві про забезпечення позову обгрунтовано посиланням на те, що відповідач ОСОБА_3 має можливість відчужити майно або розпорядитися ним іншим чином (наприклад обтяжити), що утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.
Іншого обгрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову заявник у поданій заяві про забезпечення позову не наводить. 
За таких обставин суд першої інстанції обгрутовано розглянув заяву у межах наведених у ній мотивів, що відповідає принципу диспозитивності судового процесу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду».
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».
У цій справі пред`явлено вимоги немайнового характеру про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину. 
У разі задоволення позову судове рішення не підлягатиме примусовому виконанню.
За змістом статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на момент пред`явлення позову в цій справі, у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором. 
Отже, у разі задоволення позову у цій справі, для виконання ухваленого судового рішення достатньо буде пред`явити це рішення державному реєстратору, а тому аргументи заявника про те, що відсутність арешту та заборони відчуження майна утруднить виконання рішення суду є безпідставними.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для забезпечення позову.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами справи і не містять встановлених законом підстав для скасування ухвали в оскаржуваній частині, яка постановлена з додержанням норм процесуального права. 
В іншій частині відмови у задоволенні заяви ухвала суду не оскаржується, а тому апеляційним судом і не переглядається.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
                                         П О С Т А Н О В И В : 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 , подану від її імені представником ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 травня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і в касаційному порядку не оскаржується. 

Головуючий – суддя 

Судді