Дата документу 02.07.2025 Справа № 335/9452/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/9452/24 Головуючий у 1-й інстанції: Романько О.О.
Провадження № 22-ц/807/1109/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Камаловій В.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Централ Парк 2020» - адвоката Лихосенка Євгена Олександровича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , поданою через представника - адвоката Кузьмінова Дмитра Валерійовича, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Централ Парк 2020» про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру,

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Кузьмінова Д.В. звернулась до суду з позовом до ТОВ «Централ Парк 2020» про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру.
Позовні вимоги обґрунтовано тим,  що 24.09.2021 року між ТОВ «Централ Парк 2020» як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем укладено Договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 61/ЛЗ, згідно якого продавець продав, а покупець придбав майнові права на об`єкт, розташований в об`єкті капітального будівництва на умовах та в порядку, визначеному у цьому договорі. Орієнтовний термін планового завершення будівельних робіт - 1 квартал 2023 року.
На виконання умов Договору позивач як покупець за договором 24.09.2021 року сплатила на рахунок відповідача як продавця 1 338 272,28 грн., що підтверджується квитанцією та довідкою відповідача.
Натомість, в порушення умов Договору відповідач до теперішнього часу не передав позивачу об`єкт, а саме, квартиру АДРЕСА_1 .
23.10.2023 року позивачем було складено та 25.10.2023 року передано особисто юрисконсульту відповідача повідомлення про розірвання договору на підставі п. 6.5 Договору з проханням виплатити грошові кошти з урахуванням штрафу у розмірі 20 % вартості майнових прав.
15.08.2024 року представником позивача відповідачу було надіслано лист з зазначенням, що повідомлення від 23.10.2023 року складено покупцем помилково в частині посилання на підстави розірвання договору, у зв`язку з чим позивач просила вважати надане повідомлення про розірвання договору з посиланням на п. 6.7 Договору, на підставі чого вимагала повернути всю суму сплаченої вартості майнових прав.
Враховуючи вказане, позивач рахує, що п`ять календарних днів збігало 30.10.2023, а з 31.10.2023 почав перебіг 90-денного строку банківських днів на проведення виплати грошових коштів, які в розумінні законодавства є робочими днями.
Відтак, на переконання позивача 90 банківський день припадає на 04.03.2024 року, а з наступного дня наступило прострочення виконання зобов`язання.
Відповідач свої зобов`язання згідно договору не виконав, кошти не повернув. 
Крім того, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивач вважає за необхідне заявити вимогу про стягнення інфляційних втрат, передбачених ст. 625 ЦК України. З урахуванням того, що відповідач своєчасно не виконав умови договору, у зв`язку з чим допустив його порушення, керуючись п. 6.7. Договору, позивач прийняв рішення про його розірвання, внаслідок чого відповідач був зобов`язаний у строк по 04.03.2024 року включно повернути позивачу грошові кошти. Так як грошові кошти не повернуті, позивач має право стягнути ці кошти примусово шляхом подання позову до суду, а так само заявити вимогу про стягнення інфляційних та 3% річних.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ТОВ «Централ Парк 2020» на її користь грошові кошти у розмірі 1 401 954,73 грн., з яких: 1 338 272,28 грн. - сума основного боргу, 47 293,20 грн. - сума інфляційних втрат, 16 389,25 грн. - сума 3% річних, та судовий збір у розмірі 14 019,54 грн.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 , подану через представника - адвоката Кузьмінова Дмитра Валерійовича, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Централ Парк 2020» про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру задоволено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Централ Парк 2020» на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 61/ЛЗ від 24 вересня 2021 року в розмірі 1 338 272 гривні 28 копійок - основної суми боргу, 47 293 гривні 20 копійок - інфляційних витрат, 16 389 гривень 25 копійок - суми 3% річних.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Централ Парк 2020» на користь ОСОБА_1 суму судових витрат у виді судового збору в розмірі 14 019 гривень 54 копійки.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ТОВ «Централ Парк 2020» - адвокат Лихосенко Є.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил підсудності, при прийнятті рішення суд не прийняв до уваги настання обставин форс-мажору, пов`язаного зі збройною агресією російської федерації та введенням у зв`язку з цим воєнного стану, та недоведеністю розірвання договору з ініціативи позивача.
Так, представник ТОВ «Централ Парк 2020» зазначає, що вказана цивільна справа не була підсудна для розгляду Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя. Проте, ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд до іншого суду за підсудністю. Зазначає, що за Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, місцем знаходження ТОВ «Централ Парк 2020» є адреса: 65005, м. Одеса, вул. Бугаївська, 21, офіс 805. На даний час об`єкт капітального будівництва не прийнято в експлуатацію, що унеможливлює розгляд питання про підсудність за місцем знаходження нерухомого майна. Звертає увагу, що суд першої інстанції помилково послався на п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про гарантування речових прав на об`єкти нерухомого майна, які будуть споруджені в майбутньому», оскільки договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 63/ЛЗ було підписано 24.09.2021 року, коли зазначеного Закону ще не існувало.
Звертає увагу, що дозвіл на будівництво об`єкту капітального будівництва, в якому позивач придбав майнові права на квартиру за договором № 61/ЛЗ від 24.09.2021 року, згідно з реєстром документів ЄДЕССБ отримано відповідачем 27.05.2021 року, а Закон України «Про гарантування речових прав на об`єкти нерухомого майна, які будуть споруджені в майбутньому» набрав чинності 10.10.2022 року, тому норми цього Закону не можуть бути поширені на об`єкти капітального будівництва відповідача.
Вважає, що недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є безумовною підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, а саме до Малиновського районного суду м. Одеси, за місцем знаходженням та реєстрації відповідача - ТОВ «Централ Парк 2020». 
Зауважує, що під час розгляду справи судом першої інстанції не було з`ясовано чи зупинено будівництво та чи повідомляв відповідач про наявність форс-мажорних обставин. З початком військового стану відповідач надсилав у відповідності до вимог Договору повідомлення позивачу про наявність форс - мажорних обставин.
Крім того, сторонами було погоджено обмін будь-якими повідомленнями виключно в письмовій формі та направлення засобами поштового зв`язку або особистого вручення. Виключення передбачене Договором лише для повідомлень, направлених продавцем для покупця. Проте, позивач порушив порядок направлення повідомлень відповідачу, що дає підстави вважати лист від 15 серпня 2024 року, направлений адвокатом Кузьміновим Д.В. на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що відповідачу не надсилався.
Посилається на те, що судом безпідставно зазначено й про те, що позивач направила повідомлення на виконання п. 10.3 Договору на адресу ТОВ «Централ Парк 2020» 30.10.2023 року, яке нібито було отримано представником Товариства 03.11.2023. Товариство жодних повідомлень не отримувало, та в поштових документах відсутні відомості, що саме вона відправляла, опис вкладення відсутній.
Вважає, що на момент подачі апеляційної скарги процедура відмови від Договору в односторонньому порядку не виконана, та він є дійсним. Строк розрахування відраховується саме з дня його припинення. У зв`язку з цим, до розірвання Договору у спосіб ним передбачений, вимога про стягнення грошових коштів не може бути слушною.
Від представника  ОСОБА_1  - адвоката Кузьмінова Д.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення; доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, є безпідставними та необґрунтованими.
Так, щодо підсудності вказує, що спір виник з приводу повернення грошових коштів, які були сплачені внаслідок купівлі нерухомого майна, яке знаходиться в межах території Вознесенівського району м. Запоріжжя, тому ця справа підсудна Орджонікідзевському районному суду м. Запоріжжя за привалами виключної підсудності.
Крім того, згідно ч. 8 ст. 28 ЦПК України позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 532 ЦК України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться, зокрема, за зобов`язанням про передання нерухомого майна - за місцезнаходженням цього майна.
З огляду на те, що місцем виконання Договору є територія Вознесенського району м. Запоріжжя, а саме продаж майнових прав на новозбудоване нерухоме майно, будівництво якого здійснюється по АДРЕСА_2 , то справа підсудна Орджонікідзевському районному суду м. Запоріжжя за вибором позивача згідно ч. 8 ст. 28 ЦПК України.
Щодо форс-мажору зазначає, що відповідач посилається на те, що нібито повідомляв позивача про настання форс-мажору, однак доказів у підтвердження цих обставин не надав. При цьому, у скарзі посилається на визнання цих обставин позивачем, що не відповідає дійсності. Позивач не отримував від відповідача жодного повідомлення про настання форс-мажорних обставин, цей факт позивачем не визнавався та заперечується. 
Посилання скаржника на внесення міста Запоріжжя до «Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», який веде спеціально утворений орган державної влади - Міністерство розвитку громад та територій України, як на підставу визнання обставин непереборної сили також є безпідставним. Яким чином включення міста Запоріжжя до території можливих бойових дій створює Відповідачу форс-мажорні обставини та які ці обставини мають наслідки Відповідачем не вказується. Місто Запоріжжя є обласним центром, в якому будівництво інших об`єктів здійснюється постійно, в тому числі державні та місцеві програми щодо зведення підземних шкіл, інших житлових та нежитлових будинків, відновлення зруйнованого житла, тощо.
Відтак, по-перше, відповідач не надав доказів інформування позивача про настання обставин форс-мажору, у зв`язку з чим втратив право посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності за Договором, і, по-друге, не довів причинно-наслідковий зв`язок між запровадженням воєнного стану та включенням міста Запоріжжя до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії та неможливістю виконати зобов`язання за Договором, що є підставою для відмови у прийнятті доводів відповідача про неможливість виконання ним зобов`язань.
Щодо розірвання договору, то умовами Договору передбачено право покупця розірвати Договір у випадку прострочення продавця завершення будівельних робіт протягом 6 місяців з моменту закінчення періоду введення будинку в експлуатацію, визначений як - 1 квартал 2023 року. Реалізуючи своє рішення про розірвання Договору позивач склала та направила на адресу відповідача повідомлення про розірвання, яке направила поштою, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, а так само вручила лист про розірвання Договору представнику відповідача у Відділу продажу, як то передбачено пунктами 10.3 та 10.4 Договору.
Розглядаючи справу місцевий суд звернув увагу, що визначення «Відділ продажу» хоча і вказано у п. 10.4 Договору, однак змістом Договору не визначено його розташування, адреса, контактні особи, тощо. Цим недоліком Договору користується Відповідач, маніпулюючи невизначеністю контактних даних. Позивач вказувала, що вживала усіх можливих заходів для належного повідомлення відповідача про розірвання Договору, а тому діяла максимально добросовісно наскільки це можливо.
Суду були надані пояснення, що Відділ продажу уявляє собою тимчасову споруду (у вигляді кіоску), яка розташована поруч з запроектованим будинком на місці будівництва, та має фірмову вивіску відповідача як забудовника, всередині якої розміщені офісне приладдя зі співробітниками відповідача, які діють від його імені та в його інтересах, а тому при врученні повідомлення у позивача не виникало сумнівів у компетентності цих робітників. Пан ОСОБА_2 , який під час спілкування та вручення повідомлення представлявся юристом відповідача, був уповноважений на ведення переговорів та, у подальшому, приймав участь у справі як представник відповідача, про що у справі містяться його повноваження як адвоката.
Крім того, від представника ТОВ «Централ Парк 2020» - адвоката Лихосенка Є.О. на адресу Запорізького апеляційного суду надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу, зазначає, що викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи не спростовують доводи апеляційної скарги, просить скасувати рішення суду та ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Доводи заперечення аналогічні доводам, що викладені в апеляційній скарзі.
03 червня 2025 року на адресу Запорізького апеляційного суду від ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Кузьмінова Д.В. надійшла заява про забезпечення позову, в якій заявниця із посиланням на вимоги ст.ст. 149, 150 ЦПК України просила суд: вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ «Централ Парк 2020», які знаходяться на рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю «Централ Парк 2020», в межах суми у розмірі 1 401 954,73 грн.; вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно - будівлю літ. Б, загальною площею 24,4 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Централ Парк 2020».
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 05 червня 2025 року заяву ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Кузьмінова Д.В. про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , поданим через представника - адвоката Кузьмінова Д.В., до ТОВ «Централ Парк 2020» про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру задоволено.
Накладено арешт в межах ціни позову 1 401 954 грн. 73 коп. на: нерухоме майно - будівлю, літ. Б, загальною площею 24,4 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 2784255723060) та належить на праві власності ТОВ «Централ Парк 2020»; грошові кошти, що знаходяться на відкритих банківських рахунках ТОВ «Централ Парк 2020».
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ТОВ «Централ Парк 2020» - адвоката Лихосенка Є.О., представника ОСОБА_1 - адвоката Кузьмінова Д.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24 вересня 2021 року між ТОВ «Централ Парк 2020» як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем укладено Договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 61/ЛЗ, згідно якого продавець продав, а покупець придбав майнові права на об`єкт, розташований в об`єкті капітального будівництва на умовах та в порядку, визначеному у цьому Договорі (а.с. 6-10).
На підтвердження укладення Договору та його умов представник за довіреністю ТОВ «Централ Парк 2020» О.В. Федоров підписав зазначений договір. 
Згідно п.п. 1.1.1 - 1.1.4, 1.1.7 Договору:
I.1.1.Об`єкт капітального будівництва - житловий будинок, що будується за проектом будівництва «Нове будівництво житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_2 », на земельній ділянці загальною площею 1,8764 га (кадастровий номер земельної ділянки - 2310100000:05:002:0240, цільове призначення - для розташування багатофункціонального житлового комплексу);
I.1.2.Об`єкт - квартира, з наступними характеристиками:
- Будівельний номер - 64;
- Поверх - 10;
- Загальна проектна площа, кв.м. - 52,2
I.1.3.Майнові права - право покупця набути у власність об`єкт на умовах та в порядку, визначених чинним законодавством та цим договором, яке виникає з моменту прийняття об`єкта капітального будівництва в експлуатацію;
I.1.4.Прийняття об`єкта капітального будівництва в експлуатацію - факт реєстрації та отримання від уповноваженого органу архітектурно-будівельного контролю документу про прийняття в експлуатацію об`єкта капітального будівництва, а саме сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта (надалі - «документ про готовність об`єкта будівництва до експлуатації»);
1.1.7. Планове завершення будівельних робіт - завершення виконання замовником будівництва будівельних робіт на об`єкті капітального будівництва, що підтверджується офіційним документом авторського нагляду про завершення будівельних робіт. Орієнтовний термін планового завершення будівельних робіт - 1 квартал 2023 року.
Відповідно до п. 2.2 Договору продавець зобов`язується передати покупцю майнові права на об`єкт після оплати у повному обсязі вартості майнових прав, у розмірі та у терміни, передбачені цим договором, а покупець зобов`язується прийняти такі майнові права. Передача та приймання майнових прав здійснюється сторонами за актом приймання-передачі майнових прав. Покупець набуває майнові права після сплати вартості майнових прав у повному обсязі та оформлення акту приймання-передачі майнових прав. Зобов`язання продавця за цим договором вважатимуться виконаними після підписання сторонами акту приймання-передачі майнових прав та акту приймання-передачі об`єкта.
Згідно п.п. 3.2.1 - 3.2.3 Договору продавець зобов`язується передати покупцю майнові права на об`єкт, в порядку та на умовах, передбачених п. 2.2 договору. Після повної оплати вартості майнових прав надати покупцю довідку про оплату вартості майнових прав у повному обсязі. Після виконання покупцем всіх умов даного договору та прийняття об`єкта капітального будівництва в експлуатацію, передати покупцю придбаний ним об`єкт за актом приймання-передачі об`єкта.
Відповідно до п.п. 3.4.1 - 3.4.2 Договору покупець зобов`язується сплатити в повному обсязі вартість майнових прав, у розмірі встановленому у п. 4.3 договору в термін, визначений п. 4.4 договору. Прийняти за актом приймання-передачі майнові права на об`єкт.
Згідно п.п. 4.1 - 4.5 Договору покупець здійснює оплату вартості майнових прав, виходячи з вартості майнових прав за 1 кв.м. об`єкта, що становить 25 637,40 грн., з ПДВ. Оплата покупцем вартості майнових прав здійснюється в безготівковій формі, у гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, зазначений у розділі 11 цього Договору. У разі зміни банківських реквізитів продавця, останній зобов`язаний повідомити про це покупця шляхом направлення йому листа на електронну адресу, зазначені у розділі 11 договору. Ризики не ознайомлення із вищезазначеною інформацією покладаються на покупця. Сторони погодили, що датою здійснення покупцем оплати вартості майнових прав за цим договором є дата зарахування сплачених покупцем грошових коштів на банківський рахунок продавця. Вартість майнових прав на об`єкт на момент укладення цього Договору визначена продавцем, становить 1 338 272,28 грн., з ПДВ, та може бути змінена на умовах, передбачених пп. 3.4.4, пунктами 5.4, 5.5, 6.2 цього Договору. Покупець сплачує продавцю вартість майнових прав у строк до 25.09.2021. Сторони погодили, що вартість майнових прав на об`єкт сплачується одним платежем.
За положеннями п. 6.5 Договору покупець може відмовитись від цього договору в односторонньому порядку шляхом направлення ним продавцю в порядку, передбаченому п. 10.3 договору повідомлення про розірвання. У такому випадку даний договір припиняє свою дію через 5 календарних днів з дати направлення покупцем повідомлення про розірвання. В цьому випадку продавець зобов`язаний повернути покупцю фактично оплачену ним згідно з розділом 4 даного договору вартість майнових прав протягом 90 банківських днів з моменту розірвання цього договору за вирахуванням штрафу в розмірі 20 % від вартості майнових прав, визначеної розділом 4 даного договору та вартості відновлення первісного стану об`єкта, у випадку, якщо за заявою покупця проводилися будь-які перепланування у об`єкті. Витрати, пов`язані з поверненням грошових коштів на рахунок покупця несе покупець.
Згідно п. 6.7 Договору у разі, якщо будівельні роботи не будуть завершені замовником будівництва протягом 6 місяців з моменту закінчення періоду зазначеного у п. 1.1.7 договору, покупець може відмовитись від цього договору в односторонньому порядку шляхом направлення ним продавцю в порядку передбаченому п. 10.3 договору повідомлення про розірвання. У такому випадку даний договір припиняє свою дію через 5 календарних днів з дати направлення покупцем повідомлення про розірвання. В цьому випадку продавець зобов`язаний повернути покупцю фактично оплачену ним згідно з розділом 4 даного договору вартість майнових прав протягом 90 банківських днів з моменту розірвання цього договору. Сторони дійшли згоди, що підтвердженням повернення покупцю оплаченої ним згідно з розділом 4 даного договору вартості майнових прав, на умовах та в порядку, передбаченому даним пунктом, є виписка з рахунку продавця. Надання будь-якого роду підтверджень від покупця в такому випадку непотрібно. Витрати, пов`язані з поверненням грошових коштів на рахунок покупця несе покупець.
Відповідно до п. 8.1 Договору Сторони звільняються від відповідальності за повне або часткове невиконання зобов`язань за цим Договором, якщо таке невиконання є наслідком обставин непереборної сили, які виникли після укладення Договору і які Сторони не могли ані передбачити, ані попередити будь-якими розумними заходами. До таких обставин надзвичайного характеру відносяться, зокрема, війна та військові дії.
Згідно з п. 8.2 Договору протягом 1 (одного місяця) Сторони зобов`язані сповіщати одна одну про настання і припинення форс-мажорних обставин із наданням документів, що посвідчують такі обставини. Несвоєчасне повідомлення позбавляє Сторону права посилатися на будь-яку вищезазначену обставину як підставу, що звільняє її від відповідальності за невиконання зобов`язань. У випадках, коли обставини та їх наслідки, передбачені Договором, продовжують існувати більш ніж 6 (шість) місяців, або коли при настанні таких обставин стає очевидно, що такі обставини та їх наслідки будуть діяти більше цього терміну, Сторони у найкоротший термін проводять переговори з метою виявлення прийнятих для Сторін альтернативних шляхів виконання Договору та досягнення відповідної домовленості.
Відповідно до п. 8.3 Договору, достатнім підтвердженням наявності обставини непереборної сили є акти компетентних органів, в тому числі рішення та/або акти органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також свідоцтво, видане Торгово-промисловою палатою України або відділом регіональної Торгово-промислової палати.
Згідно з п. 10.1 Договору він діє до виконання Сторонами взятих ними на себе обов`язків або до моменту його розірвання на підставах, передбачених цим Договором.
Пунктом 10.3 Договору передбачено, що всі повідомлення (пропозиції) за цим Договором, якщо інше не передбачене відповідним пунктом даного Договору, будуть вважатися здійсненими (направленими) належним чином, якщо вони викладені в письмовій формі та надіслані рекомендованим листом з повідомленням про вручення та/або вручені особисто Стороні-одержувачу. 
Датою отримання таких повідомлень (пропозицій) буде вважатися дата їх особистого отримання Стороною-одержувачем або дата поштового штемпеля відділення зв`язку на конверті за місцезнаходженням Сторони-відправника, у разі якщо Сторона-одержувач не бажає та/або не може отримати відповідне письмове повідомлення Сторони-відправника з будь-яких причин. Сторони домовились, що продавець має право направляти будь-які повідомлення (пропозиції) покупцю, передбачені цим Договором, на електронну пошту покупця, вказану у Розділі 11 цього Договору.
У разі направлення продавцем відповідного повідомлення (пропозиції) на електронну пошту покупця, вказану у Розділі 11 цього Договору, датою отримання таких повідомлень (пропозицій) вважатиметься дата відправлення відповідного повідомлення (пропозиції) продавцем; направлення відповідного повідомлення (пропозиції) Стороні-одержувачеві рекомендованим листом з повідомленням про вручення та/або шляхом вручення особисто не потребується.
Згідно з п. 10.4 Договору контактною особою з усіх питань, пов`язаних з виконанням даного Договору зі сторони продавця є Відділ продажу, зі сторони покупця - особисто покупець.
Відповідно до Розділу 11 цього Договору місцезнаходження продавця зазначено за адресою: вул. Бугаївська, буд. 21, оф. 805, м. Одеса, 65005.
На виконання умов договору позивач як покупець за Договором 24.09.2021 сплатила на рахунок відповідача як продавця за Договором 1 338 272,28 грн., що підтверджується квитанцією та довідкою ТОВ «Централ Парк 2020» вих. № 25/09-01 від 25.09.2021р. (а.с. 11, 13).
Відомостей про те, що на виконання умов Договору відповідач передав позивачу Об`єкт, а саме, квартиру АДРЕСА_1 відповідачем не надано. Відсутність такого Об`єкту на час розгляду справи відповідачем не заперечувалась.
Відповідно до Додатку № 1 до Договору «Роботи, що входять у вартість Об`єкта» Об`єкт буде передано покупцю у наступному технічному стані, а саме: двері вхідні; віконні конструкції; введення електропостачання та встановлення дозової коробки; введення холодної та гарячої води для загальних потреб; введення центрального опалення; введення каналізаційного стояку; лічильники: опалення, холодної та гарячої води, електроенергії (в загальному коридорі) (а.с.12).
23.10.2023 позивачем було складено та 25.10.2023 передано особисто юрисконсульту ТОВ «Централ Парк 2020» ОСОБА_2 повідомлення про розірвання договору на підставі п. 6.5 Договору з проханням виплатити грошові кошти з урахуванням штрафу у розмірі 20 % вартості майнових прав протягом 90-та банківських днів на зазначені покупцем реквізити (а.с. 14).
Надалі, позивачем 12.04.2024 було вручено гр. ОСОБА_2 повідомлення про розірвання договору, в якому було зазначено, що 30.10.2023 ОСОБА_1 через її представника за довіреністю ОСОБА_3 було надіслано повідомлення про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 61/ЛЗ від 24.09.2021, укладеного між нею та ТОВ «Централ Парк 2020». Зазначила, що нею повністю виконані умови Договору. Разом з тим, Товариство своїх зобов`язань у визначені строки не виконало. Вважала, що є всі підстави, які передбачені п. 6.5 Договору для односторонньої відмови від Договору. Зазначене повідомлення на виконання вимог п. 10.3 Договору було направлено на адресу ТОВ «Централ Парк 2020» 30.10.2023 та отримано представником Товариства 03.11.2023 (а.с. 15-16).
Повідомлення від 12.04.2024 про розірвання Договору також було надіслано на адресу ТОВ «Централ Парк 2020» і відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вручено відповідальній особі за довіреністю Зубар за адресою: вул. Бугаївська, буд. 21, оф. 805, м. Одеса, 65005 (а.с. 120).
15.08.2024 представником позивача відповідачу було надіслано на електронну адресу лист з зазначенням, що повідомлення від 23.10.2023 складено покупцем помилково в частині посилання на підстави розірвання Договору, у зв`язку з чим позивач просила вважати надане повідомлення про розірвання Договору з посиланням на п. 6.7 Договору, на підставі чого вимагала повернути всю суму сплаченої вартості майнових прав на зазначені нею реквізити (а.с. 17, 18, 19).
Також, в матеріалах справи є наявними копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю гр. ОСОБА_2 серії ЗП 001913 від 04.12.2008 та копія ордеру на надання правничої допомоги серії АР № 1200472 від 09.12.2024, відповідно до якого ТОВ «Централ Парк 2020» на підставі договору про надання правничої допомоги б/н від 09.12.2024 уповноважує адвоката ОСОБА_2 представляти інтереси Товариства в Орджонікідзевському районному суду м. Запоріжжя, у судах інших інстанцій та у підприємствах, установах, організаціях різних форм власності. Останній брав участь в судовому засіданні суду першої інстанції 12.12.2024 в якості представника ТОВ «Централ Парк 2020» (а.с. 75, 76, 77).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб,  визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх  порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа  в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано,  що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.
З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.
Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).
У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.
Крім того, вказане питання було предметом дослідження Верховного Суду України та Верховного Суду.
Так, у постанові від 30 січня 2013 року в справі № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.
Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 4 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.
Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.
Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).
Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.
Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядок управління цими коштами регулюються Законом України від 19 червня 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі - Закон № 978-IV) та Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність» (далі - Закон № 1560-ХІІ).
Відповідно до частини п`ятої статті 7 та статті 4 Закону № 1560-ХІІ інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права).
У статті 2 Закону № 978-IV вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.
Тобто після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства.
Нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21).
При розгляді справи колегія суддів враховує, що, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.
Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.
За положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Частини 2 та 3 ст. 653 ЦК України передбачають, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.
Стаття 654 ЦК України визначає, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Згідно ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 665 ЦК України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно того, що позивач та її представники направляли відповідачу повідомлення про розірвання договору на підставі п. 6.5 та потім з уточненням відповідно до п. 6.7 договору, тобто ОСОБА_1 відмовилася від договору. Невиконання встановлених договором обов`язків може відбуватися при відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом.
Позивач виконала вимоги п. 10.3 Договору та надіслала і надала особисто представнику ТОВ «Централ Парк 2020» письмові повідомлення про розірвання договору, зокрема 25.10.2023.
При отриманні повідомлень позивача як 25.10.2023, так і 12.04.2024 гр. ОСОБА_4 не відмовився від їх отримання, не вказав ОСОБА_1 на те, що він не є представником ТОВ «Централ Парк 2020», тому суд правильно виснував, що повідомлення були вручені представнику Товариства.
Також, з Договору не вбачається окремої адреси місцезнаходження Відділу продажу відповідача та конкретної контактної особи, до якої необхідно б було звертатися покупцеві з повідомленнями (пропозиціями).
Враховуючи вказане, п`ять календарних днів збігало 30.10.2023, а з 31.10.2023 почав перебіг 90-денного строку банківських днів на проведення виплати грошових коштів, які в розумінні законодавства є робочими днями. Відтак, 90-й банківський день припадав на 04.03.2024, а з наступного дня наступило прострочення виконання зобов`язання.
З урахуванням того, що відповідач своєчасно не виконав умови договору, у зв`язку з чим допустив його порушення, відповідно до п. 6.7 Договору, у позивача виникло право на його розірвання, внаслідок чого відповідач був зобов`язаний у строк по 04.03.2024 включно повернути позивачу грошові кошти.
Так як грошові кошти не повернуті, позивач має право стягнути ці кошти примусово шляхом подання позову до суду, а так само заявити вимогу про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.
За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У пунктах 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 року у справі № 910/3831/22 зазначено: «65. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). 
66. Отже, передбачений частиною 2 статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача».
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Судом першої інстанції встановлено,  що відповідно до укладеного 24 вересня 2021 року між сторонами договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 , вартість майнових прав на об`єкт на момент укладання договору визначена продавцем складає 1 338 272,28 грн. Сторони узгодили, що відповідно до зазначеного договору продавець ТОВ «Централ Парк 2020» зобов`язався передати покупцю майнові права на об`єкт, розташований в об`єкті капітального будівництва, після повної оплати у повному обсязі вартості майнових прав.
ОСОБА_1 сплатила на рахунок відповідача 1 338 272,28 грн..
Колегія суддів погоджується з висновком суду, що сума боргу відповідача перед позивачем складається з грошових коштів в розмірі 1 401 954 гривні 73 копійки, з яких: 1 338 272 гривні 28 копійок основної суми боргу, 47 293 гривні 20 копійок інфляційних витрат, 16 389 гривень 25 копійок суми 3% річних, відповідно до наведених у рішенні суду розрахунків, які є обґрунтованими та такими, що підтверджені матеріалами справи.
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил підсудності, колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання підсудності суд ухвалою від 25.11.2024 року обґрунтовано вказав на безпідставність доводів відповідача з цього приводу. Вказаною ухвалою в задоволенні клопотання представника ТОВ «Централ Парк 2020» - адвоката Лихосенка Є.О. про передачу справи на розгляд іншого суду за підсудністю у цивільній справі за позовною заявою  ОСОБА_1 , поданої через представника - адвоката Кузьмінова Д.В., до ТОВ «ЦентралПарк 2020» про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру відмовлено.
У скарзі заявник посилається на те, що на час укладення договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 61/ЛЗ Закон України «Про гарантування речових прав на об`єкти нерухомого майна, які будуть споруджені в майбутньому» не був прийнятий, не набрав чинності, а тому вважає, що його положення при розгляді цієї справи не можуть бути застосовані.
Проте, суд першої інстанції не вказував про розповсюдження дії вказаного закону на правовідносини сторін, положення вказаного Закону були наведені як нормативне обґрунтування визначення підсудності у справі, зокрема нормативного визначення поняття об`єкта незавершеного будівництва, яке законом визначається як нерухоме майно. Застосування положення Закону та визначення підсудності судом здійснено на етапі відкриття провадження у справі, коли Закон України «Про гарантування речових прав на об`єкти нерухомого майна, які будуть споруджені в майбутньому» набрав чинності.
Таким чином, суд першої інстанції правильно виснував, що справа підсудна Орджонікідзевському районному суду м. Запоріжжя.
Стосовно посилань у скарзі про наявність форс-мажорних обставин, колегія суддів зазначає, що відповідно до пунктів 8.1-8.2 договору сторони звільняються від відповідальності за повне або часткове невиконання своїх зобов`язань за договором, якщо таке невиконання є наслідком обставин непереборної сили, які виникли після укладення договору і які сторони не могли ані передбачити, ані попередити їх виникнення розумними заходами. До таких обставин надзвичайного характеру відносяться повінь, пожежа, землетрус та інші стихійні лиха, а також війна, військові дії, рішення та/або акти органів державної влади, органів місцевого самоврядування, які можуть вплинути на економічну чи господарську діяльність продавця, а також інші обставини, що знаходяться поза контролем сторін. Протягом 1 (одного місяця) сторони зобов`язані сповіщати одна одну про настання і припинення форс-мажорних обставин із наданням документів, що посвідчують такі обставини. Несвоєчасне повідомлення позбавляє сторону права посилатися на будь-яку вищевказану обставину як підставу, що звільняє її від відповідальності за невиконання зобов`язань. У випадках, коли обставини та їх наслідки, передбачені договором, продовжуються існувати більш ніж 6 (шість) місяців, або коли при настанні таких обставин стає очевидно, що такі обставини та їх наслідки будуть діяти більше цього терміну, сторони у найкоротший термін проводять переговори з метою виявлення прийнятних для сторін альтернативних шляхів виконання договору та досягнення відповідної домовленості.
Доказів отримання позивачем від відповідача повідомлення про настання форс-мажорних обставин матеріали справи не містять, цей факт позивачем не визнавався та заперечується.
У пунктах 71-72 постанови Верховного суду від 13.09.2023 у справі № 910/7679/22 зазначено, що посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі №913/785/17, від 30.11.2021 у справі №913/785/17 та від 07.06.2023 у справі №906/540/22). 
Верховний Суд у постанові від 07.06.2023 у справі №906/540/22 наголосив на тому, що посилання на форс-мажор як на обставину, що звільняє від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, є правом сторони, яка допустила таке порушення. Контрагент (кредитор) не повинен доводити існування форс-мажору у іншої сторони, якщо вона на це не посилалася. Контрагент (кредитор) має доводити факт порушення самого договірного зобов`язання боржником, а не причини, внаслідок яких це відбулося (форс-мажорні обставини).
Крім того, у пунктах 50, 52, 53 постанови Верховного суду від 31.08.2022 у справі №910/15264/21 зазначено, що неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор). 
Про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення має бути прямо зазначено в договорі (подібний за змістом правовий висновок міститься у п.5.63 постанови Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №904/5328/21). 
Аналогічний підхід міститься в узагальнених нормах європейського звичаєвого права. Так, у Принципах міжнародних комерційних договорів (Принципи УНІДРУА в редакції 2016 року) у ч.3 ст.7.1.7 "Непереборна сила (форс-мажор)" вказано, що сторона, яка не виконала зобов`язання, має повідомити іншу сторону про виникнення перешкоди та її вплив на здатність виконувати зобов`язання. Якщо повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як сторона яка не виконала дізналася або могла дізнатися про перешкоду, вона несе відповідальність за збитки, які стали результатом неотримання повідомлення. У Принципах Європейського договірного права (ст.8.108(3)), присвяченій питанням форс-мажору, вказано, що невиконуюча зобов`язання сторона має впевнитися у тому, що повідомлення про перешкоду та її вплив на виконання отримане іншою стороною впродовж розумного строку після того, як невиконуюча сторона дізналася або повинна була дізнатися про ці перешкоди. Інша сторона має право на компенсацію збитків, завданих внаслідок неотримання такого повідомлення.
Відповідач не надав доказів інформування позивача про настання обставин форс-мажору, у зв`язку з чим втратив право посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності за договором.
Посилання скаржника на внесення міста Запоріжжя до «Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», який веде спеціально утворений орган державної влади - Міністерство розвитку громад та територій України, як на підставу визнання обставин непереборної сили, висновків суду не спростовують.
Той факт, що ТПП України засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію рф проти України, сам по собі не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань. Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру. Ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тобто мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін (постанови Верховного Суду від 29.06.2023 у справі № 922/999/22, від 08.02.2024 у справі № 911/1786/22, від 12.03.2024 у справі № 911/2635/22, від 20.06.2024 у справі № 910/1779/23, від 09.04.2024 у справі № 905/342/23)
Стороною відповідача не зазначено, яким чином включення міста Запоріжжя до території можливих бойових дій створює ТОВ «Централ Парк 2020» форс-мажорні обставини, та які ці обставини мають наслідки.
Відповідач не довів причинно-наслідковий зв`язок між запровадженням воєнного стану та включенням міста Запоріжжя до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, та неможливістю виконати зобов`язання за договором, що є підставою для відмови у прийнятті доводів відповідача про неможливість виконання ним зобов`язань.
Стосовно доводів апеляційної скарги про недоведеність розірвання договору з ініціативи позивача колегія суддів зазначає наступне.
Як зазначалося вище, за положеннями п. 6.7 Договору у разі, якщо будівельні роботи не будуть завершені замовником будівництва протягом 6 місяців з моменту закінчення періоду зазначеного у п. 1.1.7 договору, покупець може відмовитись від цього договору в односторонньому порядку шляхом направлення ним продавцю в порядку передбаченому п. 10.3 договору повідомлення про розірвання. У такому випадку даний договір припиняє свою дію через 5 календарних днів з дати направлення покупцем повідомлення про розірвання. В цьому випадку продавець зобов`язаний повернути покупцю фактично оплачену ним згідно з розділом 4 даного договору вартість майнових прав протягом 90 банківських днів з моменту розірвання цього договору. Сторони дійшли згоди, що підтвердженням повернення покупцю оплаченої ним згідно з розділом 4 даного договору вартості майнових прав, на умовах та в порядку, передбаченому даним пунктом, є виписка з рахунку продавця. Надання будь-якого роду підтверджень від покупця в такому випадку непотрібно. Витрати, пов`язані з поверненням грошових коштів на рахунок покупця несе покупець.
Отже, умовами Договору передбачено право покупця розірвати Договір у випадку прострочення продавця завершення будівельних робіт протягом 6 місяців з моменту закінчення періоду введення будинку в експлуатацію, визначений як - 1 квартал 2023 року
Реалізуючи своє рішення про розірвання договору, позивач склала та направила поштою на адресу відповідача повідомлення про розірвання, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, а також вручила лист про розірвання договору представнику відповідача у Відділу продажу, як то передбачено пунктами 10.3 та 10.4 договору. 
При цьому, визначення «Відділ продажу» хоча і вказано у п. 10.4 Договору, однак змістом договору не визначено його розташування, адреса, контактні особи, тощо.
Сторона позивача посилається на те, що вживала усіх можливих заходів для належного повідомлення відповідача про розірвання договору, діяла максимально добросовісно.
Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню у такий спосіб, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги вагоміших доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 31.03.2021 у справі №923/875/19).
Колегія суддів погоджується з висновком суду, що за таким стандартом доказування аргументи сторони позивача щодо вручення відповідачу повідомлення про розірвання договору є більш вірогідними аніж протилежні доводи відповідача.
За своїм змістом інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторення заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Решта доказів та обставин, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги по суті спору та їх відображення в оскарженому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, судом сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Централ Парк 2020» - адвоката Лихосенка Євгена Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 14 липня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова 

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко