Справа № 127/5835/25
Провадження № 22-ц/801/1617/2025
Категорія: 47
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2025 року	Справа № 127/5835/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Берегового О.Ю. (судді – доповідача),
суддів: Ковальчука О. В., Панасюка О. С., 
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Державна установа «Вінницька установа виконання покарань (№1)» 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Івашківської Альони Олександрівни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 травня 2025 року, ухвалене місцевим судом за головування судді Шаміної Ю. А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» (далі – ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)») про відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач засуджений на підставі вироку Піщанського районного суду Вінницької області від 21 грудня 2011 року до довічного позбавлення волі та з 02 червня 2010 року відбуває покарання в ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)».
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 17 травня 2022 року у справі №120/14832/21-а визнано протиправною бездіяльність ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)», що полягає у незабезпечені засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 необхідними житлово-побутовими умовами, а саме ванною для миття ніг (для чоловіків) в камерному приміщенні №133 ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)». Позивач зазначає, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача йому була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, розмір якої він оцінює в сумі 5000,00 грн, яку і просить стягнути на його користь.
Рішення суду першої інстанції та мотиви його ухвалення.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 травня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану протиправною бездіяльністю ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)», щодо незабезпечення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 необхідними житлово-побутовими умовами, а саме ванною для миття ніг (для чоловіків) в камерному приміщенні №133 ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» у розмірі 100,00 грн.
Судові витрати вирішено компенсувати за рахунок держави.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що під час утримання засудженого ОСОБА_1 в ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» були порушені його законні права на забезпечення засудженого необхідними житлово-побутовими умовами. Відтак, врахувавши характер правопорушення та глибину моральних страждань, яких позивач зазнав, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що розмір моральної шкоди у 100,00 грн є відповідною і достатньою грошовою компенсацією.
Провадження в суді апеляційної інстанції.
Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Івашківська А. О. оскаржує його в апеляційному порядку. Вважаючи оскаржуване рішення ухваленим за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Обґрунтовуючи доводи скарги, адвокат вказує, що у зв`язку із поводженням, що порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, враховуючи характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, яких скаржник зазнав, з урахуванням принципу розумності та справедливості, вважає, що заявлений позивачем розмір шкоди в розмірі 5000,00 грн є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану моральну шкоду, а тому позов слід задовольнити.
Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, такий до апеляційного суду не надходив.
Позиція суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам.
Судом установлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 17 травня 2022 у справі №120/14832/21-а визнано протиправною бездіяльність ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)», щодо незабезпечення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 необхідними житлово-побутовими умовами, а саме ванною для миття ніг (для чоловіків) в камерному приміщенні №133 ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)»; зобов`язано ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» забезпечити засудженого ОСОБА_1 необхідними житлово-побутовими умовами, а саме: ванною для миття ніг (для чоловіків) у камерному приміщенні №133 ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)». 
Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, вказане рішення набрало законної сили 17 червня 2022 року. 
Цим судовим рішенням також встановлено, що ОСОБА_1 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)».
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За змістом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до ст. 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. 1173, 1174 ЦК України).
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.
Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. І довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Відповідно до ст. 1 КВК України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими. Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.
Згідно зі ст. 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України. Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 7 КВК України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду. Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.
За змістом ч. 1 ст. 8 КВК України засуджені мають право, зокрема, на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню; на належне матеріально-побутове забезпечення у порядку, встановленому цим Законом та нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
Частиною 3 ст. 107 КВК України визначено, що засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами.
Порядок і умови виконання та відбування покарання у виді довічного позбавлення волі визначені ст. 151 КВК України. Зокрема ч. 2 ст. 151 КВК України встановлено, що на осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 115 КВК України передбачено матеріально-побутове забезпечення засуджених до позбавлення волі. Особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри, а у лікувальних закладах при виправних колоніях, у виправних колоніях, призначених для тримання і лікування хворих на туберкульоз, у стаціонарі - п`яти квадратних метрів. Засудженим надається індивідуальне спальне місце і постільні речі. Вони забезпечуються одягом, білизною і взуттям за сезоном з урахуванням статі і кліматичних умов, а в лікувальних закладах - спеціальним одягом і взуттям. Вагітним жінкам і матерям-годувальницям створюються поліпшені житлово-побутові умови та встановлюються підвищені норми харчування. Особам з інвалідністю першої та другої груп, жінкам з вагітністю понад чотири місяці, непрацюючим жінкам, які мають дітей у будинках дитини при виправних колоніях, непрацюючим чоловікам віком понад шістдесят років і жінкам понад п`ятдесят п`ять років (якщо вони не одержують пенсії), а також особам, звільненим від роботи через хворобу, в тому числі хворим на активну форму туберкульозу, комунально-побутові послуги надаються безоплатно.
Засудженим, які відбувають покарання у виховних колоніях, харчування, одяг, взуття, білизна і комунально-побутові послуги надаються безоплатно. Норми харчування осіб, позбавлених волі, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Засуджені з дозволу адміністрації можуть з коштів, які знаходяться на особових рахунках, додатково придбавати взуття і одяг, у тому числі спортивний, оплачувати лікувально-профілактичні послуги, що надаються додатково за призначенням лікаря, отримувати необхідне за медичними показаннями дієтичне харчування.
Наказом Міністерства юстиції України № 1118/5 від 27 липня 2012 року затверджені Норми забезпечення меблями, інвентарем і предметами господарчого призначення виправної колонії максимального рівня безпеки.
Розділом 10.15 Норм встановлено, що камера для засуджених до арешту, тих, хто утримується в дільниці посиленого контролю, секторі максимального рівня безпеки, для засуджених, для засуджених до довічного позбавлення волі та тих, кому вироком суду призначено термін відбування покарання у приміщенні камерного типу для осіб чоловічої статі, передбачено: ліжко металеве (1 на особу), стіл (1), лава на довжину стола (1), шафа особиста (1 на дві особи), гучномовець (1), бак для питної води ємністю 15 л водорозбірним краном, кришкою, кухлем і тазом (1 компл.), підставка під бак для питної води (1), телевізор (1), підставка під телевізор (1), санвузол (відгороджений) - (1), унітаз (вічко) - (1), змивний бачок (1), умивальник (для чоловіків) -(1), кран водорозбірний (для чоловіків) - (1), ванна для миття ніг (для чоловіків) - (1), умивальник зі змішувачем (для жінок) - (1), піддон з душовою сіткою на гнучкому шлангу (для жінок) - (1 компл.), дзеркало (1 на умивальник), полиця настінна для туалетних речей - (1), вішалка настінна на 2 гачки (1 на умивальник), килимок гумовий - (2), урна для сміття - (1), інвентар для прибирання - (1 компл.).
Системний аналіз вказаних приписів свідчить про те, що державою гарантовано права, свободи і законні інтереси засуджених, які користуються усіма правами людини та громадянина за винятком обмежень, визначених КВК України, законами України і встановлених вироком суду, зокрема, це стосується й права на належне матеріально-побутове забезпечення для засуджених до довічного позбавлення волі.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 17 травня 2022 у справі №120/14832/21-а, яке набрало законної сили 17 червня 2022 року, визнано протиправною бездіяльність ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)», щодо незабезпечення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 необхідними житлово-побутовими умовами, а саме ванною для миття ніг (для чоловіків) в камерному приміщенні №133 ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)»; зобов`язано ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» забезпечити засудженого ОСОБА_1 необхідними житлово-побутовими умовами, а саме: ванною для миття ніг (для чоловіків) у камерному приміщенні №133 ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)».
Таким чином, ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» не забезпечила засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 необхідними житлово-побутовими умовами, на які він має право.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» від 12 липня 2007 року, заява № 68490/01, § 62).
При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського суду з прав людини, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік) Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Щодо особливостей розгляду спорів з відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, Верховний Суд в постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження – емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Згідно з ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
Згідно з ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Встановивши, що внаслідок неправомірної бездіяльності ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» щодо незабезпечення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 необхідними житлово-побутовими умовами, а саме ванною для миття ніг (для чоловіків) в камерному приміщенні №133 ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)», що підтверджено преюдиційним рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 17 травня 2022 року у справі №120/14832/21-а, ОСОБА_1 зазнав певних моральних страждань, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
При цьому, колегія суддів вважає, що суд правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди, який є необхідним і достатнім, враховуючи принцип розумності і виваженості, із урахуванням обставин справи та критерію справедливості відшкодування, що повністю відповідає вимогам статей 23, 1173 ЦК України. Суд з`ясував доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідив надані докази. Визначений місцевим судом розмір моральної шкоди є достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не призведе до її безпідставного збагачення за рахунок коштів державного бюджету.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Ураховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що при вирішенні цієї справи суд першої інстанції безпомилково визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам. Висновки суду першої інстанцій відповідають принципу справедливості, є об`єктивними, такими, що відповідають нормам матеріального права, які регулюють виниклі і наявні між сторонами у справі правовідносини.
Статтею 375 ЦПК України установлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Івашківської Альони Олександрівни без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                    О. Ю. Береговий

Судді                                                       О. В. Ковальчук 

                                                                                                       О. С. Панасюк