ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 липня 2025 року                      
м. Київ
 
справа № 346/277/23
провадження № 61-10586св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя - доповідач), Краснощокова Є. В. Крата В. І.,
 
учасники справи 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником Геником Андрієм Васильовичем , на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2023 року у складі судді Третьякової І. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Бойчука І. В., Максюти І. О., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2023 року ОСОБА_4 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_5 , звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позов обґрунтований тим, що між сторонами укладені договори позики (безвідсоткової) від 31 січня 2019 року на суму 21 000 дол. США та від 14 лютого 2019 року на суму 10 000 євро строком на 1 рік з моменту надання позики. Отримання коштів за договорами підтверджується повідомленням про іноземний платіж від 31 січня 2019 року та розпискою відповідача від 14 лютого 2019 року. Однак, в обумовлений у договорах строк ОСОБА_2 позику не повернула, на лист з пропозицією добровільно повернути борг не відповіла. А тому борг підлягає стягненню у судовому порядку в національній валюті України - гривні за офіційним курсом, що встановлений Національним банком України на дату складання позовної заяви, а саме на 10 січня 2023 року.
Враховуючи, що відповідач не повернула борг, вона зобов`язана сплатити також 3 % річних від суми боргу на підставі частини 2 статті 625 ЦК України.
З урахуванням уточнення позовних вимог просив:
стягнути на користь ОСОБА_6 з ОСОБА_2 1  781 251,02 грн, що складається з заборгованості за договорами позики 1 158 767,60 грн, а також 3 % річних у сумі 101 848, 59 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 09 листопада 2023 року позов ОСОБА_7 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 : заборгованість за договором позики від 31 січня 2019 в сумі 767 940,60 грн, 3 % річних від суми заборгованості за період з 01 лютого 2020 року по 10 січня 2023 року у сумі 67 794,51 грн, заборгованість за договором позики від 14 лютого 2019 року в сумі 390 827,00 грн, 3 % річних від суми заборгованості за період з 15 лютого 2020 року по 10 січня 2023 року у сумі 34 054,08 грн, а всього 1 260 616,19 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги обґрунтовані та доведені належними та допустимими доказами. Позивачем доведено факт передачі в борг грошових сум, а саме: доларів США безготівковим переказом, що підтверджується повідомленням банку про платіж та визнається відповідачем, та 10000 євро готівкою, що підтверджується розпискою відповідача про отримання в борг грошових коштів. При цьому відповідач доказів повернення коштів, отриманих у позивача у борг, у строки, визначені договорами позики, не надала. З урахуванням того, що позивач в позовних вимогах ставив питання саме про стягнення боргу за договором позики від 31 січня 2019 року у розмірі 767 940,60 грн, що є еквівалентом 21 000 дол. США станом на 10 січня 2023 року та про стягнення боргу за договором позики від 14 лютого 2019 року у розмірі 390 827,00 грн, що є еквівалентом 10 000 євро станом на 10 січня 2023 року, позовні вимоги не збільшував, а також з урахуванням тих обставин, що станом на день ухвалення рішення судом (09 листопада 2023 року) курсова різниця, порівняно зі здійсненим позивачем розрахунком, є незначною, суд вважав за можливим стягнути суму боргу в національній валюті України в розмірі, визначеному позивачем, а саме: за договором позики від 31 січня 2019 року у розмірі 767 940,60 грн, за договором позики від 14 лютого 2019 року у розмірі 390 827,00 грн.
Суд не прийняв до уваги пояснення відповідача, зазначені у відзиві, щодо неотримання нею грошових коштів в сумі 10 000 євро за договором позики від 14  лютого 2019 року, які вона в подальшому начебто повернула позивачу, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи, є суперечливими та нелогічними.
Надану відповідачем суду копію розписки про отримання 10 000 євро від позивача в борг, написаною нею власноруч від 14 лютого 2019 року суд вважав неналежним доказом, оскільки саме оригінал розписки від 14 лютого 2019 року з підписом відповідача знаходиться у позивача і наданий суду та досліджений в ході судового розгляду справи, приймається судом як належний доказ отримання відповідачем в борг 10 000 євро та не повернення боргу на момент розгляду справи.
Отже, наявність саме оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, а поясненнями сторони не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Розписка, надана позивачем як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення в строк, визначений договором, та дату отримання коштів. Факт підписання відповідачем двох ідентичних за змістом розписок (написаної власноруч та надрукованої) в один день не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду справи.
Позицію відповідача, щодо обставин отримання нею в борг 21 000 дол. США від позивача за договором від 31 січня 2019 року суд розцінив як часткове визнання позову.
В частині незгоди відповідача з сумою боргу в 767 940,60 грн за цим договором суд не прийняв до уваги. За розрахунком позивача сума боргу за договором від 31 січня 2019 року становить 767 940,60 грн, та є еквівалентом 21 000 дол. США за офіційним курсом долара США по відношенню до гривні станом на 10 січня 2023 року. Позиція відповідача, що полягає в необхідності розрахунку еквівалента за офіційним курсом станом станом на 15 лютого 2020 року, тобто на день настання строку виконання договору, не має правового обґрунтування.
Оскільки на день звернення позивача з позовом зобов`язання не було виконано, позивачем розраховано суму боргу у гривні за офіційним курсом відповідної валюти (долари США) на день звернення з позовом, тобто на 10 січня 2023 року. Станом на день ухвалення рішення позивач не змінив суму позову, не перерахував суму боргу у гривні за офіційним курсом НБУ відповідної валюти на цей день. Тож суд вважає, що заперечення відповідача в цій частині не обґрунтовані та до уваги судом не приймаються.
Також суд вважав обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Геника А. В. задоволено частково. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 09 листопада 2023 року змінено в частині визначення розміру 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та загальної суми боргу. Викладено другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики від 31 січня 2019 року в сумі 767 940,60 грн, 3 % річних від суми заборгованості за період з 01 лютого 2020 року по 24 лютого 2022 року у сумі 47 470,39 грн, заборгованість за договором позики від 14 лютого 2019 року в сумі 390 827,00 грн, 3 % річних від суми заборгованості за період з 15 лютого 2020 року по 24 лютого 2022 року у сумі 23 710,55 грн, а всього 1 229 948,54 грн. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 459,67 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Апеляційний суд зазначив, що за змістом апеляційної скарги рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення заборгованості за договором позики від 31 січня 2019 року не оскаржується, а тому відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України в цій частині не переглядається.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо критичної оцінки доводів сторони відповідача про виконання даного грошового зобов`язання наявністю у неї оригіналу іншої розписки написаної власноручно 14 лютого 2019 року, оскільки відповідач не надала оригінал такої розписки. Розписка в оригіналі була представлена представником відповідача лише у судове засідання апеляційного суду. При цьому, сторона не змогла навести об`єктивних обставин, що підтверджували б наявність поважних причин непредставлення її до суду першої інстанції.
Крім того, не зважаючи на представлення відповідачем у засідання апеляційного суду оригіналу розписки, така не підтверджує повернення останньою боргу в сумі 10 000 євро.
Відповідач як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді підтвердила, що ОСОБА_2 підписувала розписку від 14 лютого 2019 року, яка представлена позивачем, відповідно, наявність у відповідача іншої розписки від цієї ж дати не спростовує оформлення розписки, що знаходиться у позивача, як підтвердження існування боргу.
При цьому, у відзиві на позов відповідач пояснила, що вона під тиском підписала дві розписки, однак після виконання позивач повернув їй ту, яка була передбачена договором. Разом з тим, сторона відповідача не пояснила причину неотримання іншої розписки, яка також підтверджує отримання коштів, що робить сумнівними такі твердження.
Не знайшли підтвердження посилання відповідача на наявність тиску позивача при оформленні розписок, оскільки така не зверталась із заявою до правоохоронних органів та із позовом про визнання недійсним правочину, який вчинено всупереч волевиявленню під тиском.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно не взято до уваги доводи сторони відповідача і докази, які підтверджують факт повернення боргу, не заслуговують на увагу, так як обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність у позивача боргового документа без зазначення на ньому про повернення суми позики та відсутність у відповідачки розписки про одержання позикодавцем суми позики свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 14 лютого 2019 року.
В той же час суд дійшов помилкових висновків про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 3 % річних, що передбачені статтею 625 ЦК України, за період з 24 лютого 2022 року по 10 січня 2023 року, оскільки на договори позики від 31 січня та від 14 лютого 2019 року поширюється пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в частині того, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Ураховуючи наведене, 3 % річних на суму боргу за договором позики від 31 січня 2019 року становлять 47 470,39 грн (з 15 лютого 2020 року до 24 лютого 2022 року); за договором позики від 14 лютого 2019 року - 23 710,55 грн (з 15 лютого 2020 року до 24 лютого 2022 року).
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У липні 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Геником А. В. , в якій просила скасувати рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року та передати справу повністю на новий розгляд для продовження розгляду.
Касаційна скарга мотивована тим, що: 
суд першої інстанції допустив процесуальне порушення у вигляді незабезпечення принципу змагальності сторін, а саме, будучи повідомленим, що сторона знаходиться за межами території України, не вжив заходів до повноти розгляду справи, дослідження всіх фактичних обставин правовідносин, у зв`язку із чим в кінцевому результаті не затребував оригінал розписки, обмежившись лише тільки сумнівами в доводах сторони відповідача;
суд не взяв до уваги той факт, що відповідач разом із відзивом на позовну заяву надала копію розписки від 14 лютого 2019 року, яка була написана нею власноруч, як це передбачено умовами договору. На вказаній розписці у відповідності до вимог завірення документів було власноруч написано «З оригіналом вірно». З цього слідує те, що сама розписка в оригіналі зберігається саме у відповідача, оскільки вона своїм підписом засвідчила той факт, що копія яка долучена до відзиву, відповідає оригіналу;
факт посилання позивача на розписку, яка є надрукованою, а не написаною власноруч, є прямим порушенням вимог договору який укладався між сторонами та з умовами якого обидві сторони погодились. Той факт, що позивач долучив в якості підтвердження невиконання зобов`язань згідно договору від 14 лютого 2019 року розписку, яка була надрукована, а не написана власноруч відповідачем, ставить під сумнів доводи позивача як такі та суперечить умовам договору;
суд не врахував висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 753/11000/14-ц від 18 квітня 2018 року, яка застосувала принцип Contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав;
заявлення до стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми за договором позики (безвідсотковий) від 31 січня 2019 року починаючи з 24 лютого 2022 року є таким, що прямо суперечить вимогам перехідних положень ЦК України, а тому не можуть підлягати до стягнення та бути включеними в загальну суму заборгованості за цим договором;
апеляційний суд не надав належної оцінки умовам договору, а вдався виключно до розширеного тлумачення, яке йде не на користь відповідачу. Хоча ці норми мали трактуватися проти позивача, оскільки саме він запропонував включити їх до відповідного договору;
            апеляційний суд помилково застосував позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18, оскільки вона  не відповідає фактичним обставинам спірних правовідносин, які виникли в даному випадку між позивачем та відповідачем, а тому вказана позиція Верховного Суду не може бути застосована в даній справі;
апеляційний суд не прийняв до уваги факт, наведений в апеляційній скарзі, про проживання відповідача за межами території України, а також те, що суд першої інстанції не вжив заходів до повноти розгляду справи, дослідження всіх фактичних обставин правовідносин, у зв`язку з чим в кінцевому результаті не затребував оригінал розписки. Окрім того на період розгляду вказаної справи па території України йшла повно масштабна війна і вказані обставини також перешкоджали можливості відповідача прибути на судове засідання та надати оригінал розписки для ознайомлення, хоча нею було подано також і її копія, а тому суд був обізнаний про те, що власноруч написана розписка знаходиться у відповідача.
Аргументи інших учасників справи
У вересні 2024 року від ОСОБА_4 через «Електронний суд» до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_5 , у якому просив поновити строк на подання відзиву, відмовити в задоволенні касаційної скарги, судові рішення залишити без змін.
Зазначив, що копію касаційної скарги та ухвали про відкриття провадження отримав лише 06 вересня 2024 року. Посилання відповідача на порушення принципу змагальності безпідставне. Відповідач за час розгляду справи подала два відзиви, зустрічний позов, повинна була давати особисті свідчення, але проігнорувала судове засідання. В справі приймав участь її представник. Твердження про її перебування за межами України не спростовує можливості прийняти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. 
Суд надав належну оцінку оригіналам розписки, які перебувають у відповідача та позивача. Саме наявність оригіналу у позивача свідчить про те, що гроші не були повернуті. Апеляційний суд надав належну оцінку тому, що відповідач не змогла пояснити чому не була повернута інша розписка.
Поведінка відповідача є суперечливою - в поданих до суду зустрічній позовній заяві та окремому новому позові вона посилалась на те, що мали місце удавані правочини, що суперечить правовій позиції, які вона зазначала у відзиві на позовну заяву, апеляційній та касаційній скаргах.
Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку або за ініціативою суду (частина друга статті 127 ЦПК України).
Колегія суддів вважає, що строк на подачу відзиву пропущений з поважних причин, тому підлягає продовженню.
Рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2024 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2023 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року. Відкрито касаційне провадження у справі. Витребувано справу з суду першої інстанції.
У серпні 2024 року матеріали цивільної справи № 346/277/23 надійшли до Верховного Суду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 31 липня 2024 року вказано, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі за № 751/1000/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18 та у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 31 січня 2019 року між ОСОБА_8 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладений договір позики (безвідсоткової), відповідно до умов якого позикодавець надає позичальнику безвідсоткову позику в сумі 21 000 дол. США, а остання зобов`язується повернути позику у визначений договором строк;
відповідно до пункту 2.1 договору строк надання позики становить 1 рік з моменту перерахування всієї грошової суми;
відповідно до пункту 3 договору сторонами узгоджено порядок надання і повернення позики. Так, позикодавець зобов`язується невідкладно передати позику одразу після підписання цього договору шляхом безготівкового перерахування суми позики з банківського рахунку позикодавця на банківський/картковий рахунок позичальника, підтвердженням отримання позики є банківський документ (підпункти 3.1, 3.2, 3.3). По закінченню строку, вказаного в пункту 2.1 договору позичальник зобов`язується протягом наступного дня повернути суму позики шляхом передачі готівки із рук в руки позикодавцеві або шляхом перерахування на банківський/карткових рахунок позикодавця, підтвердженням повернення позики є передача розписки позикодавцем позичальнику або банківські документи. Що підтверджують перерахування суми позики або її частина на рахунок позичальника (підпункти 3.4, 3.5, 3.6);
сторони визначили також термін дії договору, а саме вступає в силу з моменту підписання сторонами та діє до моменту його остаточного виконання (пункт 5.1);
позивач виконав взяті на себе зобов`язання та здійснив безготівковий переказ грошових коштів на банківський рахунок відповідачки. Отримання коштів відповідачкою 31 січня 2019 року в сумі 21 000 дол. США підтверджується повідомленням Котегспі Banka про іноземний платіж та не заперечувалося відповідачем у відзиві;
у зазначений в договорі строк, а саме 01 лютого 2020 року відповідач взятих на себе зобов`язань не виконала, грошові кошти в сумі 21 000 дол. США не повернула позивачу, про що не заперечувала у відзиві;
14 лютого 2019 року між сторонами укладений договір позики (безвідсоткової), відповідно до умов якого позикодавець надає позичальнику безвідсоткову позику в сумі 10 000 євро, а остання зобов`язується повернути позику у визначений договором строк;
відповідно до пункту 2.1 договору строк надання позики становить 1 рік з моменту перерахування всієї грошової суми; 
відповідно до підпунктів 3.1, 3.2, 3.33 договору позикодавець зобов`язується невідкладно передати позику одразу після підписання цього договору шляхом передачі готівки від позикодавця позичальнику, підтвердженням отримання позики є відповідна розписка, написана ним власноручно;
по закінченню строку, вказаного в пункті 2.1 договору позичальник зобов`язується протягом наступного дня повернути суму позики шляхом передачі готівки із рук в руки позикодавцеві або шляхом банківський/карткових рахунок позикодавця, підтвердженням позики є передача розписки позикодавцем позичальнику або банківські документи, що підтверджують перерахування суми-позики на рахунок позичальника (підпункти 3.4, 3.5, 3.6); 
позивач виконав взяті на себе зобов`язання та передав грошові кошти відповідачу. Отримання коштів 14 лютого 2019 року в сумі 10 000 євро підтверджується розпискою, підписаною ОСОБА_2 , про те, що вона відповідно до договору позики від 14 лютого 2019 року одержала від ОСОБА_4 у борг суму в розмірі 10 000 євро готівкою на руки і зобов`язується повернути її в строк, зазначений у договорі. Оригінал вказаної розписки наданий позивачем суду;
у зазначений в договорі строк, а саме 15 лютого 2020 року відповідач взятих на себе зобов`язань не виконала, грошові кошти в сумі 10000 євро не повернула позивачу, про що вказує наявність оригіналу розписки позичальника (відповідача) у позивача.
Позиція Верховного Суду
Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 31 січня 2019 року
Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Аналіз змісту апеляційної скарги ОСОБА_2 та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року свідчить про те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення заборгованості за договором позики від 31 січня 2019 року не оскаржувалося, а тому відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядалося. 
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
За таких обставин касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , яка підписана представником Геником А. В. , в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 31 січня 2019 року слід закрити.
Щодо позовних вимог про стягнення 3 % річних від суми заборгованості за договором позики від 31 січня 2019 року, заборгованості за договором позики від 14 лютого 2019 року та 3 % річних від суми заборгованості
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).
Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частини перша, друга статті 533 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦПК України).
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 523/1712/18 (провадження № 61-1220св21) зроблено висновок, що «розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2024 року у справі № 758/7498/20 вказано, що «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13».
У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у коментованій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див. постанову  Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року  у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18)).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 369/7772/15-ц зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні». 
Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18)).
У справі, що переглядається, суди встановили, що між сторонами були укладені договори позики, в обумовлений в них строк відповідач зобов`язання не виконала, грошові кошти не повернула, тому наявні підстави для стягнення заборгованості. Оскільки позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму позики і 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України.
За таких обставин суди обгрунтовано частково задовольнили позовні вимоги.
Доводи касаційної скарги про порушення принципу змагальності сторін, безпідставні, оскільки кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, сьома статті 81 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги про те, що заявлення до стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми за договором позики (безвідсотковий) від 31 січня 2019 року починаючи з 24 лютого 2022 року є таким, що прямо суперечить вимогам перехідних положень ЦК України, а тому не можуть підлягати до стягнення та бути включеними в загальну суму заборгованості за цим договором, безпідставні, оскільки суд апеляційної інстанції з урахуванням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а саме того, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних за період після 24 лютого  2022 року.
Посилання в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд помилково застосував позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18, оскільки вона не відповідає фактичним обставинам спірних правовідносин, які виникли в даному випадку між позивачем та відповідачем, безпідставні.
Так, у справі № 154/3443/18 суди встановили, що 04 вересня 2015 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 23 000,00 доларів США, які ОСОБА_2 зобов`язався повернути до 31 грудня 2015 року. Факт отримання ОСОБА_2 коштів за договором позики підтверджується наявним у ОСОБА_1 оригіналом розписки ОСОБА_2 . Встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_1 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного написання якої та отримання спірної суми коштів не заперечував, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України (див. постановуВерховного Суду від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18 (провадження № 61-6026св20), тобто правовідносини у цій справі подібні до правовідносин у справі, що переглядається.
Доводи касаційної скарги про те, що суд не врахував висновки, які зроблені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 753/11000/14-ц від 18 квітня 2018 року, щодо правила тлумачення «Contra proferentem» (слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав), необгрунтовані.
Аналіз пункту 3.3 договору позики від 14 лютого 2019 року свідчить, що підтвердженням отримання позики позичальником є відповідна розписка, написана ним власноруч (т. 1 а. с. 7). 14 лютого 2019 року відповідач власноруч підписала надруковану розписку, оригінал якої був у позивача та наданий ним суду (т. 1 а. с. 9). В судовому засіданні ОСОБА_2 визнала факт підписання зазначеної розписки. Тому суди зробили обґрунтований висновок про неповернення позики за договором від 14 лютого 2019 року.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Касаційне провадження у справі щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 31 січня 2019 року слід закрити.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення в частині позовних вимог про стягнення 3 % річних від суми заборгованості за договором позики від 31 січня 2019 року, заборгованості за договором позики від 14 лютого 2019 року та 3 % річних від суми заборгованості ухвалені з порушенням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржені судові рішення в цій частині залишити без змін.
Оскільки судові рішення в оскарженій частині підлягають залишенню без змін, то судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання касаційної скарги, покладаються на особу, яка її подала.
Керуючись статтями 260, 389, 394, 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження у справі № 346/277/23 за касаційною скаргою ОСОБА_2 , яка підписана представником Геником Андрієм Васильовичем , на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 31 січня 2019 року закрити.
Клопотання ОСОБА_10 , яке підписане представником ОСОБА_5 про поновлення строку на подання відзиву на касаційну скаргу задовольнити частково.
Продовжити ОСОБА_10 строк на подання відзиву на касаційну скаргу скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником Геником Андрієм Васильовичем .
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником Геником Андрієм Васильовичем , залишити без задоволення.
Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2023 року в незміненій судом апеляційної інстанції частині та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року  в частині позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних від суми заборгованості за договором позики від 31 січня 2019 року, заборгованості за договором позики від 14 лютого 2019 року та 3 % річних від суми заборгованості залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                            І. О. Дундар
                                                                                     Є. В. Краснощоков
В. І. Крат