УХВАЛА
 
19 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 496/2009/16
провадження № 61-10493ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Блащук Ольга Євгеніївна, на ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Другої Одеської державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане 20 травня                  2005 року державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М. В. та зареєстроване в реєстрі за № 3-1347 на ім`я ОСОБА_3 , на земельну ділянку, площею 0,059 га, розташовану на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області в СТ «Труд» ділянка № НОМЕР_1 , цільове призначення якої - ведення садівництва.
 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 серпня 1998 року рідний брат позивача ОСОБА_4 склав заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_2 .                        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після смерті брата позивач звернулася до Другої Одеської державної нотаріальної контори для оформлення права на спадщину на наступне майно, яке належало брату на час смерті, а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; частину квартири АДРЕСА_2 ; автомобіль ВАЗ 2103; дві земельні ділянки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 в СТ «Труд» у с. Нерубайське Біляївського району Одеської області.                  22 березня 2005 року позивачем було отримане свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 .
 
У травні 2016 року представник ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори, де йому стало відомо про те, що на ім`я ОСОБА_3 видане свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за № 3-1347. Відповідно до вказаного свідоцтва, спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є відповідач ОСОБА_3 , а спадкове майно складається з земельної ділянки                 № НОМЕР_1 , розташованої на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області площею 0,059 га. Таким чином, за наявності спадкоємця за заповітом, який звернувся у передбаченому законом порядку за оформленням права на спадщину, державний нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину спадкоємцеві, який звернувся за оформленням на підставі закону. ОСОБА_2 вважала, що відповідач мала право на спадщину лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття позивачем, як спадкоємцем за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини. 
 
Біляївський районний суд Одеської області рішенням від 17 травня 2017 року позов ОСОБА_2 задовольнив. 
 
Визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене                 20 травня 2005 року державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М. В. та зареєстроване в реєстрі за № 3-1347 на ім`я ОСОБА_3 , видане на земельну ділянку площею 0,059 га, розташовану на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області СТ «Труд» ділянка № НОМЕР_1 , цільове призначення якої - ведення садівництва.
Не погоджуючись з рішенням Біляївського районного суду Одеської області                     від 17 травня 2017 року, особа яка не брала участі у справі ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. 
Одеський апеляційний суд ухвалою від 01 липня 2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 травня 2017 року закрив.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оскаржуваним рішенням  Біляївського районного суду Одеської області від 17 травня 2017 року не вирішувалось питання про права, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 , що згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України, є підставою для закриття апеляційного провадження.
08 серпня 2025 року представник особи, яка не брала участі у справі                      ОСОБА_1 - адвокат Блащук О. Є. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 липня 2025 року в указаній справі.  
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків щодо наявності підстав для закриття апеляційного провадження, оскільки оспорюваним рішенням суду першої інстанції у цій справі порушені права заявника на земельну ділянку, яку ним придбано у ОСОБА_3 . 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що
у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з наступних підстав. 
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з пунктом 8 частини другої статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 17 ЦПК України).
Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).
Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків (постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 та від 29 січня 2024 року в справі № 750/13149/21).
Тобто особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для них правові наслідки.
Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права на апеляційне оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.
Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватися з урахуванням конкретних обставин справи та змісту судового рішення.
Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.
Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі                        від 07 квітня 2020 року в справі № 504/2457/15, а також Верховним Судом у постановах від 04 червня 2020 року в справі № 522/7758/14 та від 20 травня 2024 року в справі № 0827/11217/2012.
Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).
У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року в справі № 750/13149/21).
Апеляційним судом встановлено, що 17 серпня 1998 року ОСОБА_4 заповів все своє майно ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. 
ОСОБА_2 звернулася до Другої Одеської державної нотаріальної контори    із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та                             отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 . 
У заяві про прийняття спадщини ОСОБА_2 зазначила, що спадковим майном є квартира АДРЕСА_1 ; частина квартири АДРЕСА_2 ; автомобіль ВАЗ 2103; дві земельні ділянки в СТ «Труд» Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області.
20 травня 2005 року до Другої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулася і ОСОБА_3 . Також вона просила не видавати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 до вирішення справи в судовому порядку. 
20 травня 2005 року державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,059 га, розташовану в СТ «Труд» Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, цільове призначення - ведення садівництва. 
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на вказану земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_3 (підстава виникнення права власності - свідоцтво про право на спадщину від 20 травня 2005 року № 3-1347). 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2004 року у справі № 2-13983 було затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідно до якої ОСОБА_2 визнала, що дві земельні ділянки № НОМЕР_1 і НОМЕР_2 загальною площею 0,114 га в СТ «Труд» Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області є спільною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та не претендує на право спадкування частки ОСОБА_4 на вказані земельні ділянки. 
01 червня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Другої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтв про право на спадщину на частину квартири по АДРЕСА_3 , автомобіль                    ВАЗ 2103, та дві земельні ділянки, розташовані в СТ «Труд» Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області. 
10 червня 2016 року завідувачем Другої Одеської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 надано листа, яким повідомлено, що земельна ділянка в СТ «Труд» успадкована дружиною спадкодавця ОСОБА_3 .
Оскаржуваним рішенням Біляївського районного суду Одеської області                     від 17 травня 2017 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене 20 травня 2005 року державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М. В. та зареєстроване в реєстрі за № 3-1347 на ім`я ОСОБА_3 , видане на земельну ділянку площею 0,059 га, розташовану на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області СТ «Труд» ділянка № НОМЕР_1 , цільове призначення якої - ведення садівництва. 
Отже, спір у цій справі виник між спадкоємцями ОСОБА_4 щодо правомірності видачі свідоцтва про право на спадщину. 
Установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 16 травня                           2018 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,059 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 .  
Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 17 травня 2017 року безпосередньо не вирішувалось питання про права та обов`язки                       ОСОБА_1 як власника земельної ділянки, набутої ним відповідно до договору купівлі-продажу від 16 травня 2018 року. 
 
ОСОБА_1 не є спадкоємцем ОСОБА_4 та ним не доведено, що оскаржуваним судовим рішенням першої інстанції у цій справі вирішено питання про його права, інтереси та (або) обов`язки. 
Судом апеляційної інстанції вірно зазначено про те, що на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення першої інстанції 17 травня 2017 року ОСОБА_1 не був власником земельної ділянки № НОМЕР_1 , розташованої на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області                СТ «Труд».
Встановивши, що  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в справі, в якій він не брав участі, на судове рішення, яким не вирішувалось питання про його права, інтереси чи обов`язки, тому суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
Постановляючи ухвалу про закриття апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції діяв у межах своїх повноважень та у визначений процесуальним законом спосіб. 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись статтями 394, 389 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою                 ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Блащук Ольга Євгеніївна, на ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Другої Одеської державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                  Є. В. Петров 

А. І. Грушицький 

І. В. Литвиненко