ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 серпня 2025 року                                                                     
м. Київ
справа № 207/3409/22
провадження № 61-5660св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача Литвиненко І. В., 
суддів Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Петрова Є. В., Сердюка В. В., 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 березня 2023 року під головуванням судді Погребняк Т. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст вимог 
В листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Красноармійське Новоазовського району Донецької області, на території України на момент проголошення незалежності - 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» - 13 листопада 1991 року і по теперішній час.
В обґрунтування вимог вказував, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Красноармійське Новоазовського району Донецької області. З народження він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , де фактично проживав до 2014 року. Після першої фази військового вторгнення рф на територію України, тобто у 2014 році, був вимушений переїхати до м. Кам`янське Дніпропетровської області, де фактично проживав по теперішній час за адресою: кв.  АДРЕСА_2 . Протягом 2014-2018 років він був стрільцем 14-ї РС добровольчого українського корпусу «Правий сектор», брав безпосередню участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України. У серпні 2019 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області він притягався до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 181 КУпАП у справі № 208/5340/19. 
Паспорт громадянина України, який був виданий йому на підставі паспорта громадянина Української PCP НОМЕР_1 ОВД Новоазовського району Донецької області від 21 серпня 1990 року, є втраченим. Будь-яких інших документів, які ідентифікують його особу немає. Також зазначав, що з моменту народження він постійно проживає на території України. 21 серпня 1990 року він отримав паспорт громадянина Української РСР НОМЕР_1 , виданий ОВД Новоазовського району Донецької області від 21 серпня 1990 року, який є втраченим, однак до теперішнього часу з різних причин заявник не може отримати паспорт громадянина України. 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звертався до Південного відділу у місті Кам`янське Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, а влітку 2022 року до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області (далі - ГУ ДМС України у Дніпропетровській області) щодо отримання паспорту громадянина України, проте, у результаті перевірки йому рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання на території України. 
Заявник вказував, що з 04 лютого 1971 року і по теперішній час він проживав на території України. Встановлення вказаного факту йому потрібне для отримання паспорта громадянина України.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області рішенням від 23 березня 2023 року заяву задовольнив.
Встановив факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Красноармійське Новоазовського району Донецької області, на території України на момент проголошення незалежності - 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» - 13 листопада 1991 року і по теперішній час.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що факт постійного проживання на території України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у тому числі станом на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» - 13 листопада 1991 року, має юридичне значення та породжує для нього юридичні наслідки, так як встановлення цього факту в судовому порядку надає право подати заяву про набуття громадянства України. В іншому встановленому Законом України «Про громадянство України» порядку, набути громадянство України заявник не може.
Оцінивши належність та допустимість доказів, суд вважав необхідним задовольнити заяву.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 12 березня 2024 року апеляційну скаргу ГУ ДМС України у Дніпропетровській області залишив без задоволення.
Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 березня 2023 року залишив без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що відомостей про те, що ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року не проживав на території України матеріали справи не містять. Відомостей про те, що ОСОБА_1 є громадянином іншої держави матеріали справи також не містять.
Встановивши обставини справи, оцінивши належність та допустимість доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги стосовно недоведеності вимог заяви ОСОБА_1 є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
У квітні 2024 року ГУ ДМС України у Дніпропетровській області подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 березня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.
Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження. 
ГУ ДМС України у Дніпропетровській області зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 195/1135/20.
Суди неповно дослідили обставини справи, що мають значення для вирішення справи.
Відсутні будь-які документи, які підтверджують постійне проживання ОСОБА_1 на території України. Крім того, пояснення свідків не можуть вважатися достатніми доказами для встановлення зазначеного факту постійного проживання.
Разом з тим, відбування покарання з 1997 року до 1999 року на території рф, спростовує факт проживання ОСОБА_1 в с. Красноармійському Новоазовського району Донецької області з моменту народження до 2014 року.
Відзив на касаційну скаргу інший учасник справи не подав
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 30 травня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.
11 червня 2024 року цивільна справа № 207/3409/22 надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 05 червня 2025 року призначив справу до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
Згідно з копією свідоцтва про народження, виданого повторно 12 жовтня 2023 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) серія НОМЕР_2 , ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження - Донецька область, Новоазовський район, село Красноармійське (а. с.142).
Відповідно до довідки від 20 жовтня 2023 року № 104, виданої Авдіївським професійно-технічним училищем Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно навчався в міському середньому професійно-технічному училищі м. Авдіївка Донецької області з 01 лютого 1992 року до 30 грудня 1992 року на денній формі навчання за спеціальністю «Провідник пасажирських вагонів потягів дальнього слідування». На теперішній час училище іменується Авдіївське професійно-технічне училище м. Авдіївка (а. с.148).
У довідці міністерства юстиції рф серії ЖН № 026450 від 28 жовтня 1999 року зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Красноармійське Новоазовського району Донецької області, засуджений 10 квітня 1997 року Пятигорським міським судом Ставропольського краю за пунктами «а, в, д» частини другої статті 161 КК рф до трьох років шести місяців позбавлення волі. На підставі постанови Курського районного суду від 25 жовтня 1999 року на підставі статті 79 КК рф звільнений умовно-достроково на не відбутий строк дев`ять місяців п`ять днів (а. с. 8).
Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року у справі № 207/3410/22 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ГУ ДМС у Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення, заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт, що заявником є фізична особа - ОСОБА_1 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Красноармійське, Новоазовського району, Донецької області, що фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , для видачі паспорта громадянина України. Рішення суду не оскаржувалося у встановленому законом порядку та набрало законної сили (а. с. 101-103).
З відповіді Південного відділу у м. Кам`янське ДМС України ГУ ДМС України у Дніпропетровській області від 10 травня 2022 року на звернення ОСОБА_1 вбачається, що за результатами перевірки не вдалось встановити факт документування паспортом громадянина ОСОБА_1 . Також за результатами проведених перевірок, наданих копій документів та письмових пояснень не вдалось встановити або спростувати належність до громадянства України (а. с. 13).
З відповіді ГУ ДМС України у Дніпропетровській області вбачається, що в ході розгляду заяви ОСОБА_1 встановлено, що у ОСОБА_1 відсутні документи, що ідентифікують його особу, та відсутні документи підтверджуючі належність до громадянства України. Через відсутність будь-якого документу, який посвідчує особу, згідно Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, заявнику рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання на території України (а. с. 9-10).
Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 серпня 2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у скоєнні правопорушення передбаченого частиною першою статті 181 КУпАП України та призначено адміністративне стягнення у вигляді попередження, а також стягнуто судовий збір на користь держави (а. с. 11).
З відповіді Південного відділу у м. Кам`янське ДМС України ГУ ДМС у Дніпропетровській області вбачається, що за результатами перевірки не вдалось встановити факт документування паспортом громадянина ОСОБА_1 . Також за результатами проведених перевірок, наданих копій документів та письмових пояснень не вдалось встановити або спростувати належність до громадянства України (а. с. 13).
З відповіді Головного управління Державної податкової служби України у Львівській області від 26 серпня 2022 року № 15143/6/13-01-54-05 вбачається, що неможливо виконати запит у зв`язку з відсутністю у вказаному листі інформації, щодо ідентифікації громадянина ОСОБА_1 , зокрема, коду РНОКПП та періоду здійснення господарської діяльності. Відсутність коду РНОКПП не дозволяє однозначно ідентифікувати громадянина ОСОБА_1 (а. с. 15-16).
З відповіді Головного управління Державної податкової служби України у Львівській області вбачається, що згідно з інформацією ІКС «Податковий блок» ОСОБА_1 на податковому обліку у Волноваській ДПІ Головного управління ДПС у Донецькій області (Новоазовський район) як фізична особа-підприємець не перебуває. Інформація щодо сплати податків як фізичної особи-підприємця відсутня (а. с. 18).
Заявником надано копію посвідчення Добровольчого українського корпусу «Правий сектор» з якого вбачається, що ОСОБА_1 протягом 2014-2018 років був стрільцем 14-ї РС добровольчого українського корпусу «Правий сектор» (а. с. 7).
З пояснень у суді першої інстанції свідка ОСОБА_2 вбачається, що вона знає ОСОБА_1 з 1999 року, проживають у цивільному шлюбі. Підтвердила обставини, викладені заявником в заяві. Також свідок ОСОБА_2 підтвердила факт того, що ОСОБА_1 мав паспорт громадянина Української PCP, виданий в Новоазовському районі Донецької області, який він втратив у 2014 році в зоні бойових дій у Донецькій області.
З пояснень у суді першої інстанції свідка ОСОБА_3 вбачається, що він знає ОСОБА_1 з 1991 року. Познайомився з ним у Донецькій області, Новоазовського району, с. Широке, коли він відпочивав на морі у його родичів, а саме у ОСОБА_4 з 1991 року до 1993 рік. В 2015 році разом з ОСОБА_1 він перебував у лавах Збройних Сил України у Луганській області, м. Щастя. Підтвердив факт втрати ОСОБА_1 документів в зоні бойових дій. Також свідок підтвердив факт проживання ОСОБА_1 на території України з 1991 року.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 січня 2024 року витребувано докази: у ГУ ДМС України в Донецькій області: інформацію чи отримував у 2002 році паспорт громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: с. Красноармійське Новоазовського району Донецької області; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; у Новоазовського РВ ГУ МВС України у Донецькій області: інформацію чи отримував у 2002 році паспорт громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: с. Красноармійське Новоазовського району Донецької області; місце реєстрації: АДРЕСА_1 (а. с. 196, 197).
На виконання ухвали апеляційного суду ГУ ДМС України в Донецькій області направило лист від 19 січня 2024 року № 1401.2.5-287/14.3-24 та повідомило про те, що за обліками ЄІАС УМП ДМС України та наявними обліками ГУ ДМС в Донецькій області громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не значиться. Підтвердити або спростувати факт видачі паспорта громадянина України громадянину ОСОБА_1 не надається можливим, у зв`язку з відсутністю відповідних обліків. Архівні картотеки та обліки Новоазовського РВ ГУ МВС України у Донецькій області залишилися на території Донецької області, що визнана тимчасово окупованою територією (а. с. 209).
Згідно з відповіддю Управління з питань паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС України в Донецькій області від 22 січня 2024 року № 1401.2.3-303/1401.2.10-24 за обліками ГУ ДМС у Донецькій області згідно бази даних ЄІАС УМП ДМС України відомості щодо факту документування паспортом громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні. Підтвердити чи спростувати факт документування паспортом громадянина України Новоазовським РВ ГУ МВС України у Донецькій області, не надається можливим, оскільки всі картотеки та обліки Новоазовського РВ ГУ МВС України у Донецькій області залишилися на території Кальміуського району, який визнано тимчасово окупованою територією (а. с. 208).
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (далі - Закон) є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом про громадянство проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені в пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону).
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.
Статтею 8 Закону встановлюються підстави набуття громадянства України.
Відповідно до частин першої статті 8 Закону особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Згідно з підпунктом «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року.
Пунктом 8 Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Згідно із пунктом 44 Порядку у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 473/540/20 вказано, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство», є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року. Тобто згідно із зазначеними нормами права особи є громадянами України або з 24 серпня 1991 року або з 13 листопада 1991 року.
Суди попередніх інстанцій на порушення наведених норм права встановили факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України як станом на 24 серпня 1991 року, так і станом на 13 листопада 1991 року.
Предметом доказування у цій справі є обставини більш ніж тридцятирічної давнини і достовірність та точність повідомлених відомостей свідками у суді першої інстанції можна обґрунтовано поставити під сумнів. При цьому, пояснення свідків не підтверджуються жодними письмовими доказами.
Суди попередніх інстанцій не дослідили обставин щодо трудової діяльності ОСОБА_1 на території України у спірний період, оплату податків або інших офіційних платежів, наявності чи відсутності реєстраційного номеру облікової картки платника податків, з яких причин такий номер відсутній, чи звертався ОСОБА_1 до будь-яких державних органів або органів місцевого самоврядування у спірний період, реєстрації заявника на території України у зазначений період.
Разом з тим, суди не звернули уваги на те, що матеріали справи не містять відомостей стосовно офіційних звернень заявника до правоохоронних органів та засобів масової інформації з приводу втрати паспорта Української РСР та паспорта України.
Отже, суди не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, з урахуванням мети встановлення факту, зазначеної заявником.
Суду першої інстанції необхідно з`ясувати на підставі належних та допустимих доказів обставини щодо постійного, безперервного проживання ОСОБА_1 на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Враховуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм матеріального та процесуального права, оскаржені судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Щодо судових витрат 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями400, 406, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області задовольнити частково.
Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 березня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                        І. В. Литвиненко
 
Судді:                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                       В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                       Є. В. Петров
 
                                                                                                       В. В. Сердюк