ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Єдиний унікальний номер справи: 766/10143/23
                                                                        Головуючий в суді І інстанції Іванцова Н.К.
Провадження № 33/819/114/25                                                                      Доповідач Кутурланова О.В.
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП

ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

15 липня 2025 року                                                                                                       м. Херсон
                                                                     
Херсонський апеляційний суд у складі:
головуючий – суддя Кутурланова О.В.
за участю: 
секретаря судового засідання – Олійник К.О.
захисника - адвоката Мамонтова Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Херсонського міського суду Херсонської області від 09 жовтня 2024 року, якою ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,-

                                              В С Т А Н О В И В:

Постановою Херсонського міського суду Херсонської області від 09 жовтня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1  ст.130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.
 Відповідно до постанови суду, ОСОБА_1 04.11.2023 року о 00 год. 40 хв. в м. Херсоні по вул. І.Кулика, 80, керував транспортним засобом Land Rover, номерний знак НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння пройшов на місці зі згоди водія в законному порядку за допомогою Drager, ARLM 0467, проба позитивна 1,27% проміле, тест № 871. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.9а Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. №1306.. 
Суд кваліфікував дії ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП, як керування транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння.
 Не погоджуючись із вказаною постановою, адвокат Хобенко О.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на численні порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Херсонського міського суду Херсонської області від 09 жовтня 2024 року та прийняти нову, якою провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що:
- під час проведення огляду йому не було роз`яснено вимоги нормативно-правових актів щодо експлуатації спеціального технічного засобу та не пред`явлено документів щодо приладу Драгер. Він не був обізнаний про повний порядок проходження огляду, про своє право пройти огляд у медичному закладі;
- відповідно до чеку приладу Драгер, доданого до матеріалів справи, зазначено лише дату проходження градуювання;
- жодних обставин керування ним транспортним засобом не встановлено;
- транспортний засіб працівниками поліції було зупинено незаконно, оскільки будь-яких порушень правил дорожнього руху він не здійснював.
Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подано до суду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду, в обґрунтування якої ОСОБА_1 зазначав, що під час розгляду справи він проходив військову службу та безпосередньо приймав участь у бойових діях на лінії бойового зіткнення. Постанову суду від 09 жовтня 2024 року він не отримував, про її існування не знав. У грудні 2024 року йому стало відомо про арешт його рахунків. У лютому 2025 року він з`ясував, що арешт відбувся у зв`язку з винесенням судом постанови від 09 жовтня 2024 року. При першій можливості, 09 лютого 2025 року, він подав апеляційну скаргу на зазначену постанову. У скарзі він просив поновити строк на апеляційне оскарження, проте постановою Херсонського апеляційного суду від 11 березня 2025 року апеляційну скаргу повернуто з тих підстав, що у ній апелянт не порушує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження. Вдруге апеляційну скаргу ним подано 01.05.2025 року.  
У відповідності до вимог ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Аналізуючи доводи щодо поважності причин пропуску строку апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції вважає їх обґрунтованими. 
Так, згідно наданих матеріалів справи ОСОБА_1 не приймав участі у розгляді справи в суді першої інстанції.
В матеріалах справи відсутні відомості щодо отримання ОСОБА_1 копії оскаржуваної постанови.
09 лютого 2025 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження з обґрунтуванням поважності причин пропуску такого строку.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 11 березня 2025 року апеляційну скаргу повернуто ОСОБА_1 з підстав того, що останнім пропущено строк на апеляційне оскарження і він не порушує питання про його поновлення.
01 травня 2025 року ОСОБА_1 повторно подано апеляційну скаргу на постанову суду від 09 жовтня 2025 року та заявлено клопотання про поновлення строку з обґрунтуванням причин його пропуску.
Таким чином, твердження ОСОБА_1   про те, що він з поважних причин не міг в установлений законом строк оскаржити постанову свідчить про наявність об`єктивних причин пропуску строку на апеляційне оскарження.
З огляду на зазначене, з метою забезпечення доступу до правосуддя, справедливого та об`єктивного розгляду справи, вважаю, що строк апеляційного оскарження пропущений з поважних причин та підлягає поновленню.
В суді апеляційної інстанції захисник ОСОБА_1 адвокат Мамонтов Д.О. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Судове засідання 15.07.2025 року о 16 год. 00 хв. проведено за відсутності ОСОБА_1 , який, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, в судове засідання не з`явився, будь-яких клопотань щодо відкладення розгляду справи не заявляв.
В ході розгляду справи адвокат Мамонтов Д.О. повністю підтримував викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, надавав пояснення, наполягав на незаконності притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Відповідно до положень статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Положеннями статті 280 КУпАП передбачено, що суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, в даному випадку, передбаченого статтею 130 КУпАП, у числі інших визначених законом обставин, зобов`язаний з`ясувати: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягається до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, чи є особа винною у його вчиненні та чи підлягає вона адміністративній відповідальності.
Як зазначено в ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Стаття 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.
Постанова судді суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вище вимогам.
Як вбачається з матеріалів справи та судового рішення, при розгляді даної справи суддя місцевого суду достатньо повно, об`єктивно та всебічно дослідив наявні у ній письмові матеріали, відео матеріали та дійшов до правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Так, відповідно до диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП, керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, - тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За змістом п. 2.5 Правил дорожнього руху водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.
Крім того, п.2.9А Правил дорожнього руху України передбачає заборону водієві керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», відповідальність за ст. 130 КУпАП несуть особи, які керують транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Проведення огляду на стан сп`яніння має здійснюватися згідно ст.266 КУпАП, відповідно до Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року №1103 (далі – Порядок) та з чітким дотриманням вимог Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним Наказом МВС України та МОЗ України 09 листопада 2015 року №1452/735 (далі – Інструкція).
 Відповідно до вимог ст. 266 КУпАП, вищезазначених Інструкції і Порядку, огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. 
 У разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я (ч. 3 ст. 266 КУпАП).
Таким чином, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення за ст.130 КУпАП поліцейський зобов`язаний дотримуватись відповідного алгоритму дій (процедури) при проведенні огляду та оформленні його результатів, в тому числі фіксування відмови від проходження огляду водієм.
Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що його вина повністю підтверджується дослідженими судом належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи.
Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 04.11.2024 року серії ААД № 519164, ОСОБА_1 04.11.2024 року о 00 год.40 хв. по вул. І.Куліка в м. Херсоні, в порушення п.2.9а ПДР України, керував транспортним засобом Land Rover, номерний знак НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився зі згоди водія в законному порядку за допомогою алкотестеру Драгерга ARLM-0467, проба позитивна – 1,27 % проміле, тест №871. До протоколу додаються акт огляду, рапорт, направлення, заявка на смс-сповіщення, чек Драгеру, відеозапис.
Згідно протоколу ОСОБА_1 роз`яснено його права, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП .
Вказаний протокол підписаний особою, яка притягається до адміністративної відповідальності. Будь-яких заперечень чи зауважень ОСОБА_1 стосовно відомостей, зазначених в протоколі, даний протокол не містить.
Тобто, протокол про адміністративне правопорушення складений з дотриманням вимог, передбачених  ст.256 КУпАП, тому суд обґрунтовано визнав викладені у ньому відомості належним доказом у справі про адміністративне правопорушення.
Крім того, вина ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, підтверджується належними та допустимими доказами у відповідності до ст.251 КУпАП, а саме:
-актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, згідно якого огляд ОСОБА_1 проведений у зв`язку з виявленими ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння покриву шкіри обличчя, за допомогою ARLM-0467, результат тесту позитивний – 1,27 % проміле, №871. Акт огляду містить підпис ОСОБА_1 на підтвердження згоди з результатом огляду на місці зупинки;
- відео-файлами з нагрудних відео-реєстраторів поліцейських, з яких вбачається факт складання відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП. Під час спілкування з поліцейськими ОСОБА_1 не заперечував, що керував транспортним засобом та вживав алкогольні напої. З результатами огляду погоджувався. Зазначав, що він є військовим та їхав до пункту дислокації. Запевняв, що зазвичай не вживає алкогольні напої, того вечора то був єдиний раз. Про здійснене ОСОБА_1 правопорушення було повідомлено ВСП;
- чек-тестом алкотестера ALCOTEST 7510 ARLM-0467 від 04.11.2024 року, яким встановлено ступінь алкогольного сп`яніння, а саме: 1,27 % проміле;
- направленням на огляд до медичного закладу водія транспортного засобу;
- рапортом інспектора взводу №2 роти №3 управління патрульної поліції в Херсонській області Департаменту патрульної поліції, в якому останній доповідав про події та обставини вчиненого правопорушення;  
- довідкою інспектора ІІ категорії відділу адміністративної практики УПП в Херсонській області ДПП, відповідно до якої ОСОБА_1 отримував посвідчення водія НОМЕР_2 від 02.11.2023.
Вказані докази є належними та допустимими, взаємоузгодженими між собою та відповідають дійсним фактичним обставинам справи, встановленими у судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанції, та повністю підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення. Сумнівів у їх належності та достовірності у апеляційного суду не виникає.
З огляду на викладене, при розгляді справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , суд повно та всебічно встановив фактичні обставини правопорушення на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, досліджених в судовому засіданні, які оцінені судом першої інстанції в їх сукупності, у відповідності з вимогами ст.ст.251,252КУпАП та постановив рішення, яке відповідає вимогам ст. ст.245,280,283 КУпАП.
Апеляційний суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги (ч.7 ст.294 КУпАП).
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів на підтвердження керування ОСОБА_1 транспортним засобом, апеляційний суд відхиляє, виходячи із зафіксованих даних на відеозаписі, з яких вбачається, що під час спілкування поліцейських з ОСОБА_1 останній не заперечував факту керування транспортним засобом, визнавав, що вживав алкогольні напої, зазначав, що їхав, як військовий, до свого місця розташування. При цьому ОСОБА_1 не висловлював будь-яких заперечень щодо звернення працівниками поліції до нього як до водія транспортного засобу, факту керування ним транспортним засобом, навпаки пояснював як він керував транспортним засобом, а отже вчиняв дії, які притаманні саме водію транспортного засобу. Відсутні заперечення щодо обставин керування транспортним засобом і в протоколі про адміністративне правопорушення, який підписаний ОСОБА_1 без зауважень.
Не можна визнати підставою для скасування постанови і посилання апелянта на те, що посадовою особою, яка склала протокол не було надано доказів законності зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 .
З доданого до протоколу відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом о 00 годин 40 хвилин, тобто під час комендантської години, що стало причиною зупинки транспортного засобу поліцейськими.
З наявного в матеріалах провадження рапорту поліцейського вбачається, що 04.11.2024 року о 00 год. 40 хв. по вул. І.Кулика в м.Херсоні було зупинено автомобіль засобом Land Rover, номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 у комендантську годину.
Положеннями ст. 35 Закону України « Про національну поліцію», визначено підстави для зупинки поліцейським транспортного засобу до яких відноситься порушення правил ПДР і прийняте уповноваженим органом державної влади рішення про обмеження чи заборону руху, а приписами п.5,6 ч.1ст.8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та положеннями Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою КМУ від 29 грудня 2021р. № 1455 та Порядку здійснення заходів під час запровадження комендантської години та встановлення спеціального режиму світломаскування в окремих місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого Постановою КМУ від 8 липня 2020 р. №573 врегульований механізм здійснення заходів під час запровадження комендантської години.
Отже твердження апелянта про те, що у поліцейських не було законних підстав для зупинки транспортного засобу спростовується наявними у справі доказами.
Незгода з діями працівників поліції могла бути підставою для оскарження їх дій у визначеному законом порядку. Проте в матеріалах справи відсутні відомості про оскарження правомірності дій поліцейських щодо зупинки автомобіля .
Доводи апеляційної скарги про порушення працівниками поліції вимог законодавства щодо огляду особи на стан алкогольного сп`яніння не відповідають фактичним обставинам та спростовуються дослідженими судом доказами у їх сукупності.
Наданим відеозаписом зафіксований факт роз`яснення ОСОБА_1 його прав, передбачених статтею 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП, що підтверджує, що йому були роз`яснені його права та процедура огляду на стан алкогольного сп`яніння, він був обізнаний щодо наслідків вчиненого ним правопорушення, ознайомлений зі складеними матеріалами справи щодо нього та абсолютно усвідомлював свої дії під час підпису цих документів.
Доводів, які б викликали сумніви у об`єктивності доказів, доданих до матеріалів провадження щодо ОСОБА_1 апеляційна скарга не містить, не виявлено таких і в процесі апеляційного розгляду.
Будь-яких порушень працівниками поліції при виконанні вимог статті 266 КУпАП та Інструкції №1452/735 при проведенні огляду ОСОБА_1 на встановлення факту перебування його в стані алкогольного сп`яніння під час керування транспортним засобом, апеляційним судом не встановлено.
Також апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта про те, що показники газоаналізатора Drager не можуть вважатися допустимим доказом.
З роздруківки результату технічного приладу Drager, застосованого працівниками поліції для перевірки стану алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 , вбачається, що вказаний технічний засіб пройшов градуювання 16 травня 2023 року, що свідчить про його придатність до застосування.
Отже, на час проходження ОСОБА_1 огляду на стан алкогольного сп`яніння 04 листопада 2023 року калібровочний інтервал, визначений як виробником, так і законодавством України, не сплив.
За змістом п. 5 Розділу 2 Інструкції, саме на вимогу особи, яка підлягає огляду на стан сп`яніння, поліцейський надає сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки.
В матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 мав намір оглянути сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Враховуючи наведене апеляційний суд дійшов висновку, що поліцейськими правомірно застосований під час огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 газоаналізатор Drager, ARLM 0467, та його показники є допустимими доказами.
Інші доводи та аргументи апеляційної скарги, не потребують детального аналізу та не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на проведення огляду особи на стан алкогольного сп`яніння з порушенням вимог статті 266 КУпАП.
Щодо заявленого адвокатом Мамонтовим Д.О. клопотання про застосування у даній справі аналогії права (приписи КК України) та застосування до ОСОБА_1 стягнення у межах санкції ч.1 ст.130 КУпАП у вигляді штрафу на користь держави без позбавлення права керування транспортним засобом, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Адвокатом Мамонтовим Д.О. зазначено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, постійно бере безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, виконує бойові (спеціальні) завдання, за що неодноразово отримував підвищення, нагороди та відзнаки. Вважає, що дані обставини є такими, що пом`якшують відповідальність ОСОБА_1 . 
За вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 130 КУпАП, передбачено стягнення у виді штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Відповідно до ст.24 КУпАП, за вчинення адміністративних правопорушень можуть застосовуватись такі адміністративні стягнення:
1) попередження;
2) штраф;
3) оплатне вилучення предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об`єктом адміністративного правопорушення;
4) конфіскація: предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об`єктом адміністративного правопорушення; грошей, одержаних внаслідок вчинення адміністративного правопорушення;
5) позбавлення спеціального права, наданого даному громадянинові (права керування транспортними засобами, права полювання);
позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю;
5-1) громадські роботи;
6) виправні роботи;
6-1) суспільно корисні роботи;
7) адміністративний арешт;
8) арешт з утриманням на гауптвахті.
Відповідно до ст.25 КУпАП, оплатне вилучення, конфіскація предметів та позбавлення права керування транспортними засобами можуть застосовуватися як основні, так і додаткові адміністративні стягнення; позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю - тільки як додаткове; інші адміністративні стягнення, зазначені вчастині першій статті 24 цього Кодексу, можуть застосовуватися тільки як основні.
За одне адміністративне правопорушення може бути накладено основне або основне і додаткове стягнення.
Відповідно до ч. 4 ст. 30 КУпАП, позбавлення права керування засобами транспорту не може застосовуватись до осіб, які користуються цими засобами в зв`язку з інвалідністю, за винятком випадків керування в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також у разі невиконання вимоги поліцейського про зупинку транспортного засобу, залишення на порушення вимог встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, учасниками якої вони є, ухилення від огляду на наявність алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Відповідно до ст.33 КУпАП, стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.
При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису). Особливості накладення стягнення при розгляді справ без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями279-1-279-8 цього Кодексу.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» судам необхідно враховувати, що КУпАП ( 80731-10, 80732-10 ) не передбачає накладення адміністративного стягнення нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією певної норми. Тому згідно зі ст.33 цього Кодексу основні й додаткові стягнення слід застосовувати з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, особи правопорушника, ступеня його вини, майнового стану, обставин, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, у межах санкцій відповідних норм.
Позбавлення права керувати транспортними засобами можна застосовувати тільки як основне адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 121, ч. 4 ст. 122, ст. 122-2, ч. 3 ст. 123, статтями 124 і 130 КпАП (80731-10 ). Можливості накладати на винну особу таке стягнення як додаткове цей Кодекс не надає.
Відповідно до ст. 34 КУпАП обставиною, що пом`якшує відповідальність ОСОБА_1 є проходження військової служби, безпосередня участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, виконання бойових (спеціальних) завдань.
Відповідно до ст. 35 КУпАП обставин, що обтяжують відповідальність ОСОБА_1 судом не встановлено.
Так, адміністративне стягнення має на меті покарання порушника, запобігання скоєнню нових правопорушень. Проте покарання не є самоціллю, воно виступає необхідним засобом виховання правопорушника і запобігання правопорушенням.
У відповідності з положеннями ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Згідно ст. 9 Конституції України, а також ст. 17 Закону України "Про міжнародні договори" від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Також передбачається, що якщо міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, які передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України. Тобто в такому випадку міжнародно-правові норми мають пріоритетне значення.
17 липня 1997 Україна ратифікувала Європейську Конвенцію"Про захист прав людини і основоположних свобод", а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини по всім питанням, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справа "Надточій проти України" від 15 травня 2008 року). ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Європейський Суд з прав людини у рішенні "Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії" від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення "кримінального обвинувачення". Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки "право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності" (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Маліге проти Франції" від 23 вересня 1998 року).
Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Системний аналіз та юридичний зміст положень ч.2 ст.61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа. Відмінність у складі правопорушення (як в цілому, так і в конкретних його елементах) дає підстави для притягнення особи до різних видів юридичної відповідальності. Також, юридична відповідальність встановлюється за скоєння конкретного правопорушення конкретною особою, тобто вона має індивідуальний характер і характеризується, зокрема, наявністю системи покарань та стягнень, можливістю призначення більш м`якого покарання та звільнення від нього тощо. Цей принцип забезпечується можливістю застосування виду юридичної відповідальності в залежності від ступеня суспільної небезпечності скоєного правопорушення. При цьому, принцип індивідуалізації відповідальності знаходить також свій вираз в тому, що при призначенні покарання (стягнення) мають враховуватися всі особливості та обставини справи, характер правопорушення, ступінь здійснення винною особою протиправного наміру, ступінь вини, властиві їй індивідуальні риси, спосіб життя, мотиви скоєння правопорушення і інше.
Доводи захисника апелянта полягають у необхідності застосування аналогії закону, статті 69 КК України, оскільки КУпАП не передбачає пом`якшення виду адміністративного стягнення. 
Аналогія закону це засіб заповнення прогалин у законодавстві, який полягає в застосуванні до нього іншої норми закону, яка регламентує подібні відносини.
Законодавство про адміністративні правопорушення не містить заборони на використання аналогії закону. Наближеність справ про адміністративні правопорушення до кримінальних в розумінні Конвенції надає підстави зазначити, що у найближчій галузі права кримінальному, міститься заборона застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією (ч. 4 ст. 3 КК України).
Отже, вищенаведене не надає підстав для застосування аналогії закону для застосування санкції статті ч. 1 ст. 130 КУпАП та не накладення на особу основного виду стягнення - позбавлення права керування транспортним засобом.
Таким чином, з огляду на встановлену законодавством без альтернативну санкцію за ч.1 ст.130 КУпАП функція аналогії закону за своєю правовою природою не є дискреційною, оскільки не потребує врахування та оцінки характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
За таких обставин, подане адвокатом Мамонтовим Д.О. клопотання, не підлягає задоволенню.
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить висновку, що постанова Херсонського міського суду Херсонської області від 09 жовтня 2024 року є законною та обґрунтованою, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.
Керуючись положеннями статті 284, 294 КУпАП, суд
 
ПОСТАНОВИВ:

              Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
            Постанову Херсонського міського суду Херсонської області від 09 жовтня 2024 року залишити без змін.
 Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Херсонського
апеляційного суду                                                                       О.В. Кутурланова