Дата документу 15.07.2025 Справа № 336/13552/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 336/13552/23                                                 Головуючий у І інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/807/985/25                              Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 липня 2025 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Кухаря С.В.,
Подліянової Г.С.,
секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У грудні 2023 року ТОВ «Укрдебт Плюс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05 листопада 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» (ТОВ «Укрпромбанк») та  ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 725-01/К-07, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти та таких умовах: 
- сума кредиту – 37000 доларів США;
- строк кредитування – 348 місяців;
- дата повернення кредиту – 04 жовтня 2036 року;
- мета кредитування – придбання нерухомості;
- процентна ставка за користування кредитом – 12 відсотків річних.
Позичальник взяв на себе зобов`язання сплачувати платежі за Договором у розмірі, порядку та строки, встановлені цим Договором та Графіком платежів щодо погашення суми кредиту, процентів за користування ним, комісій банку, сукупних послуг, які надаються позичальнику у зв`язку з укладенням цього Договору, а також інших фінансових зобов`язань позичальника, які виникають у зв`язку з укладенням цього Договору, а також інших фінансових зобов`язань позичальника, які виникають у зв`язку з укладенням цього Договору (Графік платежів за договором), який є невід`ємною частиною цього договору.
Банк свої зобов`язання за Кредитним договором виконав, надавши позичальнику в кредит на зазначених вище умовах грошові кошти в розмірі 37000 доларів США.
В якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 05 листопада 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та  ОСОБА_1 як іпотекодавцем було укладено Іпотечний договір № 725-01/Я-07, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. за реєстровим номером 2865. За цим договором іпотекодавець передав в іпотек банку трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
02 липня 2010 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрпромбанк» уклали договір про передачу активів ТОВ «Укрпромбанк» в рахунок погашення заборгованості.
Внаслідок передачі прав вимоги до боржників, ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати замість ТОВ «Укрпромбанк» від боржників належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами, а також попередніми договорами.
За вказаним договором від ТОВ «Укрпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» передано, в тому числі, право вимоги за кредитним договором № 725-01/К-07 від 05 листопада 2008 року, укладеним зі ОСОБА_1 за договорами забезпечення.
13 травня 2020 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), уклали Договір купівлі-продажу прав вимоги № 2245/К/1, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «Укрдебт Плюс» належні банку права вимоги до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у додатку до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитними договорами, договорами поруки та договорами застави (іпотеки), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них. Згідно з цим договором, ТОВ «Укрдебт Плюс» набуло права вимоги, у тому числі, за кредитним договором № 725-01/К-07 від 05 листопада 2008 року, укладеним зі ОСОБА_1 та договорами забезпечення.
Так, за кредитним договором, позичальник зобов`язався використовувати кредит на зазначені у цьому договорі цілі, а також повернути суму кредиту та інші грошові платежі на рахунок банку в порядку та на умовах , передбачених цим договором.
Однак позичальник своїх зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування коштами не виконує, у зв`язку з чим у ОСОБА_1 утворилася заборгованість за кредитним договором № 725-01/К-07 від 05 листопада 2008 року в розмірі 51135,21 доларів США, з яких: заборгованість за основною сумою боргу – 21807,20 доларів США, заборгованість за процентами – 29328,01 доларів США.
Посилаючись на означені обставини, ТОВ «Укрдебт Плюс» просило суд стягнути зі ОСОБА_1 на користь товариства заборгованість за кредитним договором № 725-01/К-07 від 05 листопада 2008 року в розмірі 21807,20 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 20 грудня 2023 року еквівалентно 813844,70 грн. Судові витрати товариство просило покласти на відповідача.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укрдебт Плюс» заборгованість за кредитним договором № 725-01/К-07 від 05 листопада 2008 року в розмірі 21807,20 доларів США (заборгованість за тілом кредиту – 21807,20 дол. США), що за офіційним курсом Національного банку України станом на 20 грудня 2023 року еквівалентно 813844,70 грн.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укрдебт Плюс» судовий збір в сумі 12207,67 грн.
Не погоджуючись із вищезазначеним судовим рішенням,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи відзиву на позовну заяву,  ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги того, що звертаючись із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, ПАТ «Дельта Банк» самостійно змінив строки виконання зобов`язань, що визначені у кредитному договорі № 725-01/К-07 від 05 листопада 2008 року, а тому строк позовної давності в цій справі слід рахувати саме з дня набрання законної сили ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2012 у справі № 0827/10417/12. Отже, на час звернення ТОВ «Укрдебт Плюс» до суду з цим позовом, 23 грудня 2023 року, строк позовної давності сплив.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Укрдебт Плюс» заперечує проти доводів ОСОБА_1 зазначає, що доводи відповідача щодо звернення ПАТ «Дельта Банк» з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості саме за кредитним договором № 725-01/К-07 від 05 листопада 2008 року є лише припущенням, оскільки з ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2012 видно, що вимоги були заявлені тільки до ОСОБА_1 , однак за яким договором та на яку суму, невідомо.
У судовому засіданні представник ТОВ «Укрдебт Плюс» - адвокат Пивоваров В.І. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, наполягав на залишенні оскаржуваного рішення без змін.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог чинного законодавств. Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності відповідача, який не з`явився.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав умов укладеного договору, у зв`язку з чим існує несплачена заборгованість, яку слід стягнути на користь позивача.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи і не заперечували сторони, що 05.11.2008 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено кредитний договір №725-01/К-07.
За умовами вказаного кредитного договору (розділ 1), банк надав позичальнику кредитні кошти на наступних умовах: сума кредиту 37000,00 доларів США 00 центів; строк кредитування 348 місяців; дата повернення кредиту - "04" жовтня 2036 року; мета кредитування - придбання нерухомості; процентна ставка за користування кредитом - 12 (дванадцять)% річних.
Позичальник взяв на себе зобов`язання сплачувати платежі за цим договором у розмірі, порядку та строки, що встановлені договором та графіком платежів щодо погашення суми кредиту, процентів за користування ним, комісій банку, сукупних послуг, які надаються позичальнику у зв`язку із укладенням договору, а також інших фінансових зобов`язань позичальника, які виникають у зв`язку з укладенням договору (надалі «Графік платежів за договором»), який є невід`ємною частиною цього договору (додаток № 1).
Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику в кредит на зазначених вище умовах грошові кошти у розмірі 37000,00 доларів США 00 центів.
В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 05 листопада 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 , як іпотекодавцем, було укладено іпотечний договір №725-01/Z-07, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. за реєстраційним номером 2865. За цим договором іпотекодавцем передано в іпотеку банку трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
02.07.2010 р. ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Український промисловий банк» уклали договір про передачу активів ТОВ «Укрпромбанк» в рахунок погашення заборгованості.
Внаслідок передачі ТОВ «Укрпромбанк» ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість ТОВ «Укрпромбанк») від боржників належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами, а також попередніми договорами.
За вказаним договором від ТОВ «Укрпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» було передано, в тому числі, право вимоги за кредитним договором №725-01/К-07 від 05.11.2008 р., укладеним із ОСОБА_1 та договорами забезпечення.
13.05.2020 ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), уклали договір купівлі-продажу прав вимоги №2245/К/1. За цим договором в порядку та на умовах, визначених ним, ПАТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «Укрдебт Плюс» належні банку права вимоги до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у додатку до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами, договорами поруки та договорами застави (іпотеки), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них. Згідно вказаного договору, ТОВ «Укрдебт Плюс» набуло право вимоги, в тому числі за кредитним договором №725-01/К-07 від 05.11.2008 та договорами забезпечення по кредиту.
За умовами Кредитного договору, позичальник зобов`язався використовувати кредит на зазначені у цьому договорі цілі, а також повернути суму кредиту, і сплатити плату за кредит й інші грошові платежі на рахунок банку в порядку та на умовах, передбачених цим договором.
Однак, в порушення умов кредитного договору, позичальник свої зобов`язання щодо вчасного повернення суми кредиту, сплати відсотків за кредит не виконав.
У зв`язку з цим, заборгованість позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором №725-01/К-07 від 05.11.2008 р. складає 51 135,21 дол. США (п`ятдесят одна тисяча сто тридцять п`ять дол. США 21 цент), з яких: заборгованість по основній сумі – 21 807,20 дол. США (двадцять одна тисяча вісімсот сім дол. США 20 центів) дол. США; заборгованість за процентами – 29 328,01 дол. США (двадцять дев`ять тисяч триста двадцять вісім дол. США 01 цент).
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Стаття 514 Цивільного кодексу України визначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 512 Цивільного Кодексу України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.
Згідно з ч. 1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 2 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Згідно з ч. 1 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику/грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, встановлені договором.
Частиною 1 статті 1048 ЦК України встановлено, що Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 2 ст.1054 та частини 2 ст.1050 Цивільного Кодексу України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.
ОСОБА_1 фактично не заперечував, що не виконав умов договору належним чином і на сьогодні існує заборгованість, проте не погодившись із розміром заборгованості, власного контррозрахунку заборгованості не надав, відсутні також жодні докази на спростування позовних вимог, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
Доводи апеляційної скарги щодо зміни строку виконання в повному обсязі кредитного зобов`язання та застосування строку позовної давності, колегія суддів не приймає, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях.
У справі, яка переглядається, відповідач заявила про застосування наслідків спливу позовної давності.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
Дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах.
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. 
Виходячи з аналізу прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті «права на суд», системного тлумачення статей 256, 261 ЦК України, суд доходить висновку, що початок перебігу позовної давності слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про обидві обставини: і про порушення свого права, і про особу, яка його порушила. Ці обставини можуть стати відомі позивачу одночасно. Якщо ж ні, то початок перебігу позовної давності слід обчислювати від дня. коли позивач довідався або міг довідатися про другу з них, якою зазвичай є відомості про особу порушника. Що ж до першої обставини, то вона завжди є обов`язковою, адже без порушення права позивача в нього не виникає і права на позов з метою його судового захисту. Наявність у позивача відомостей лише про одну з цих обставин, як правило, це обізнаність про сам факт порушення його права, не призводить до початку перебігу позовної давності». 
Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення в особи права на позов та можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, видається цілком правильним висновок про те, що критерії, визначені статтею 261 ЦК України, мають застосовуватись кумулятивно, а строк позовної давності повинен обраховуватись з моменту, який настав пізніше, адже саме тоді в особи фактично виникає право подати позов.
У статті 264 ЦК України визначено випадки переривання позовної давності. Так, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.
Так, за ствердженням ОСОБА_1 , у зв`язку із невиконанням ним своїх зобов`язань за кредитним договором, ПАТ «Дельта Банк» зверталося до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2012 у справі № 0827/10417/12 вказану позовну заяву ПАТ «Дельта Банк» до позичальника та поручителя про стягнення заборгованості повернуто позивачу.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.02.2015 у справі № 0827/10417/12 позивачу ПАТ «Дельта Банк» було повернуто сплачений судовий збір.
Отже, згідно з ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2012, заява ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ухвалою суду від 07.11.2012 була залишена без руху та був наданий строк заявнику для усунення недоліків. Після спливу наданого судом строку заяву було повернуто ПАТ «Дельта Банк» (а.с.179).
Отже, твердження ОСОБА_1 про те, що ПАТ «Дельта Банк» звертався до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту за договором № 725-01/К-07 від 05.11.2008 є припущенням, оскільки, як правильно встановив і суд першої інстанції, ухвала таких відомостей не містить.
Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, яким було надано вичерпну правову оцінку під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується апеляційний суд, висновки місцевого суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України»,  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2025 року– без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2025 року в цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 18 липня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: