Номер провадження: 22-ц/813/2852/25 
Справа № 495/1842/24
Головуючий у першій інстанції Прийомова О.Ю.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,
за участю секретаря – Скрипченко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 , про визначення місця проживання дитини та припинення сплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
04 березня 2024 року позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 , про визначення місця проживання дитини та припинення сплати аліментів, просить суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , припинити стягненя аліментів з нього на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стягуються на підставі рішення Білгород – Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 495/3256/23 від 27 жовтня 2023 року.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що він проживав з ОСОБА_4 в шлюбі.
Від шлюбу у них народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис про народження № 242 від 31.05.2011 року, місце реєстрації: відділ державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області.
У відповідачки від попереднього шлюбу є двоє дітей: ОСОБА_5 , 1999 року народження, ОСОБА_6 , 2005 року народження.
На момент проживання з відповідачкою, ОСОБА_7 було 6 років, ОСОБА_8 - 5 років.
Він допомагав дружині виховувати хлопчиків, утримувати їх.
З ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в нього склалися добрі стосунки.
На протязі багатьох років він спілкується з ними, підтримує зв`язок.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 11 жовтня 2012 року, справа №1505/5746/2012, шлюб між ним, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , розірвано.
Після розлучення ОСОБА_9 залишився проживати зі матір`ю.
З часом, стосунки ОСОБА_9 з матір`ю ставали все гірші та гірші.
Особливо погіршилася ситуація в сім`ї і після того, як ОСОБА_2 вийшла заміж.
У ОСОБА_9 з вітчимом, ОСОБА_10 , стосунки зовсім не склалися. ОСОБА_9 часто скаржився на матір, що вона його постійно сварить, фізично карає його, а також, що вживає спиртні напої.
При перебуванні у стані алкогольного сп`яніння вона стає агресивною по відношенню до нього.
15 вересня 2023 року між ОСОБА_9 та матір`ю, ОСОБА_2 , знову сталася сварка.
Після чого ОСОБА_9 покинув домівку та виявив бажання проживати зі старшим братом, ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Він на той момент не мав можливості забрати сина до себе через специфіку роботи та погодився з тим, щоб син тимчасово пожив з братом, про що надав заяву, нотаріально посвідчену державним нотаріусом Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області від 28.09.2023 року, зареєстровано в реєстрі № 1966, відповідно до якої надав згоду на проживання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зі старшим братом, ОСОБА_5 , 1999 року народження
За час проживання ОСОБА_9 з ОСОБА_7 він постійно цікавився його життям, кожного дня телефонував сину, цікавився його станом здоров`я, успіхами у навчанні, купував ОСОБА_9 одяг, надсилав продукти харчування, надсилав кошти.
Окрім того, весь цей час він продовжував сплачувати матері аліменти на утримання ОСОБА_9 .
ОСОБА_2 за час проживання ОСОБА_9 з ОСОБА_7 жодного разу дитині не телефонувала, не цікавилася його життям, справами, не надавала достатньо коштів на утримання сина.
Діти в різному віці потребують материнської любові та турботи. ОСОБА_9 , не зважаючи на складні стосунки з матір`ю, скучав за нею.
У грудні 2023 року ОСОБА_9 сам виявив бажання порозумітися з матір`ю та попросив відповідача забрати до себе на проживання. Стосунки ОСОБА_9 з матір`ю начебто стали налагоджуватися, але відношення матері до сина не змінилося.
03 лютого 2024 року між матір`ю та ОСОБА_9 знову виник конфлікт.
Причиною цього стала телефонна розмова між ним та сином. Відповідач почала сварити ОСОБА_9 , забрала телефон, вдарила дитину по щоці. ОСОБА_9 знову втік з дому та звернувся за допомогою до свого брата, ОСОБА_6 , який проживає у м. Білгород-Дністровський.
ОСОБА_6 , подзвонив йому та повідомив, про конфлікт між ОСОБА_9 та матір`ю, також розповів, що він з ОСОБА_9 звернулися до поліції з заявою з приводу вчинення матір`ю фізичного насилля відносно дитини.
Також ОСОБА_8 повідомив, що ОСОБА_9 не бажає повертатися до матері та буде проживати в нього за адресою: АДРЕСА_2 .
У той же день працівниками поліції здійснено виїзд за адресою проживання ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_3 , з метою з`ясувати обставини по даному конфлікту та можливість забрати речі ОСОБА_9 .
Після проведення бесід з соціальними працівниками ОСОБА_2 не заперечувала щодо проживання ОСОБА_9 зі старшим братом, ОСОБА_8 .
Наказом служби у справах дітей від 05.02.2024 №6 малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , взято на облік дітей, які перебувають в складних життєвих обставинах.
Він звернувся до служби у справах дітей з питання можливості тимчасового влаштування сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до брата, ОСОБА_6 , до остаточного вирішення питання визначення місця його проживання одним із батьків.
Враховуючи згоду ОСОБА_6 , ОСОБА_3 служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради прийняла відповідне рішення та наказом служби у справах дітей від 23.02.2024 року, № 14, малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тимчасово влаштовано в сім`ю брата, ОСОБА_6 .
ОСОБА_2 , вчитель за фахом, донедавна працювала практичним психологом в Білгород-Дністровському ліцеї № 1.
Йому стало відомо, що в лютому місяці поточного року відповідач звільнилася з роботи та залишила місце проживання.
Також вона повідомила, що всі питання щодо виховання дитини відтепер повинен він вирішувати самостійно.
На даний час ОСОБА_2 контакт з ОСОБА_9 не підтримує, не цікавиться дитиною, не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, незважаючи на те, що отримує аліменти на утримання дитини.
Він сплачує аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини з урахуванням перерахунку, що складає майже 10 тисяч грн щомісячно.
Відповідач витрачає аліменти не за призначенням, оскільки ОСОБА_9 з вересня 2023 року з матір`ю не проживає та в даний час вона не надає кошти на утримання дитини ОСОБА_6 , з яким зараз проживає ОСОБА_9 .
На підставі усього вищенаведеного, він і звернувся до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 жовтня 2024 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 , про визначення місця проживання дитини та припинення сплати аліментів відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позовних вимог.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Фактичні обставини справи.
На підставі матеріалів справи встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 6)
Відповідно до наказу служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради від 05 лютого 2024 року № 6, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 взятий на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у зв`язку з низьким рівнем батьківського потенціалу батьків. (а.с. 7)
Відповідно до наказу № 14 від 23 лютого 2024 року, тимчасово влаштований неповнолітній ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в сім`ю брата ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 . (ас. 8)
У своїх позовних вимогах позивач зазначає, що наразі дитина проживає у брата ОСОБА_6 .
Відповідно до засвідченої державним нотаріусом заяви позивача ОСОБА_1 , він у зв`язку з частими, тривалими та періодичними поїздками до інших областей України та за межі України, просить покласти відповідальність за життя, здоров`я та матеріальне благополуччя його дитини на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 . (а.с. 11)
Відповідно до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 27 жовтня 2023 року змінено спосіб стягуваних аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня набрання рішенням законної сили, а саме з 28.11.2023 року та до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 . Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн. (а.с. 12).
На виконання ухвали суду від виконавчого комітету Білгород – Дністровської міської ради 14 травня 2024 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород – Дністровської міської ради про визначення місця проживання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якого вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, ОСОБА_1 (а.с. 39-41).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у позові, а тому підлягає перегляду виключно в цій частині.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що:
1) фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, дитина фактично проживала з матір`ю, потім влаштована в сім`ю ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 , за згодою нотаріальної посвідченої заяви батька, і матір дитини не вимагала та не вимагає зміни його місця проживання. Зокрема, зі змісту Висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету вбачається, що мати не заперечує стосовно визначення місця проживання дитини з батьком, спору з цього приводу не виникає;
2) у судовому засіданні неповнолітня дитина ОСОБА_3 зазначив, що бажає проживати разом з батьком, що в них добрі стосунки, однак суд вважав, що думка дитини не є єдиною підставою, яка повинна враховуватися при вирішенні питання щодо місця її проживання, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (Постанова ВС справа №705/3040/18 від 13.07.2022). На глибоке переконання суду, визначення місця проживання дитини з батьком, який на теперішній час проходить службу в Збройних Силах України не буде відповідати його інтересам, вказані умови проживання не є небезпечними для дитини у випадку тривалих командировок, виконання будь якого іншого обов`язку, пов`язаного з проходженням служби.

Однак суд апеляційної інстанції не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину.
Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
За змістом статті 31 ЦК України, малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.
З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків.
Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.
Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.
Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).
Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.
Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.
Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього.
При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.
У відповідності до ч.2 ст. 161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.
При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України).
Відповідно до частини другої статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Частиною першою статті 161 Сімейного кодексу України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу.
Зокрема, відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц (провадження № 61-13272св18).
Як встановлено з матеріалів справи, ані позивачем, ані у висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород – Дністровської міської ради не зазначена конкретна адреса, за якої суд повинний визначити місце проживання дитини з батьком, з урахуванням того, що батько в теперішній час проходить військову службу у військовій частині в АДРЕСА_1 та саме там виконує свої обов`язки, не зазначено яким чином, визначаючи місце проживання дитини з батьком, він зможе піклуватися про дитину, здійснювати за нею належний догляд.
Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування, однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності.
Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
Наведена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21.10.2019 року у справі №640/2670/17.
В постанові Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі №204/6905/17 зазначено, що тлумачення статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Відповідно до ч.2,3 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
У справі, що переглядається, встановлено:
1)з позовом про визначення місце проживання дитини звернувся ОСОБА_3 , стверджуючи, що відповідач ОСОБА_2 має конфлікт з сином ОСОБА_11 та вигнала його з будинку, тому їх спільний неповнолітній син проживав то з ОСОБА_6 (братом), то з ОСОБА_5 (братом);
2)згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визначення місця проживання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якого орган опіки і піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, ОСОБА_1 ;
3)у судовому засіданні як у суді першої інстанції, так і у суді апеляційної інстанції, було опитано неповнолітнього ОСОБА_3 , який вказав, що з матір`ю спілкується погано, хоче проживати з батьком, знає де батько працює, бачиться з батьком через день, батько цікавиться його життям, забезпечує всі належні умови.
4) військова частина, в якій служить ОСОБА_1 , підтримувала позовні вимоги, зазначаючи, що службовий розпорядок останнього і посада, яку він обіймає, дає змогу забезпечувати належні умови проживання ОСОБА_3 , бачитись з ним і піклуватись про нього;
5) відповідач (мати) не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Крім того, апеляційний суд зазначає, що з початку розгляду справи вона не цікавилась рухом справи, не з`являлась у судові засідання, а тому можна дійти висновку, що вона немає жодного інтересу у розгляді даної справи і визначення місця проживання дитини.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання дитини є доведеними і обґрунтованими, відповідають якнайкращим інтересам дитини, а тому підлягають задоволенню. 
Посилання суду першої інстанції на те, що думка ОСОБА_3 не відповідає його інтересам, є неспроможними, так як ОСОБА_3 досяг віку, коли усвідомлює свої думки і вчинки, може розуміти, що є кращим для нього і його життя. 
Крім того, у постанові Верховного Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, на яку містить посилання касаційна скарга, зазначено, що: «дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію, необхідно проводити з нею бесіду, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення її інтересів та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.
Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей. Проте, при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору».

Щодо позовних вимог про припинення сплати аліментів.
Відповідно до частин сьомої–дев`ятої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Колегія суддів зауважує, що принцип забезпечення найкращих інтересів для дитини виражається через такі засади, як рівність, пріоритетність сімейних форм виховання, забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дитини тощо. Водночас у кожній конкретній справі реалізація принципу «найкращих інтересів дитини» потребує диференційованого підходу, який, з урахуванням конкретних життєвих обставин, суд застосовує під час вирішення питань, що стосуються прав та інтересів дитини.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
У статті 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, а також їх призначення.
Апеляційний суд зауважує, що тлумачення приписів статті 179 СК України дає підстави зазначити, що аліменти – це кошти особливого призначення, їх належить використовувати для потреб дитини. На одержувача аліментів покладається обов`язок розпоряджатися аліментами лише за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Під цільовим призначенням необхідно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.
Одержання аліментів на дитину тим з батьків, з яким дитина не проживає, не відповідає її інтересам і не забезпечує розпорядження аліментами виключно за цільовим призначенням.
За своєю суттю аліменти – це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні (див.: постанову Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18)).
Стягнення з позивача аліментів на утримання дитини, за умови, що ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні, суперечить нормам статті 181 СК України, згідно з якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, провадження № 61-3738св22, від 22 листопада 2022 року у справі № 188/1029/19, провадження № 61-11986св20, від 12 травня 2023 року у справа № 686/12480/22, провадження № 61-12518св22, на які посилається заявник у касаційній скарзі.
Припинення стягнення аліментів з відповідача за встановлених судами обставин у цій справі відповідає лігітимній меті - захисту прав дитини.
Визначаючи, чи є необхідним за встановлених обставин (перебування у провадженні суду справи про визначення місця проживання неповнолітніх дітей) такий захід як припинення стягнення аліментів з батька на дитину, яка проживає з ним, Верховний Суд бере до уваги обставини справи в цілому і ту обставину, що рішення судів про відмову в позові не забезпечують інтереси дитини. Суди не дотримались справедливого балансу між конкуруючими інтересами дитини і обох батьків.
Так як позовні вимоги про визначення місця проживання дитини задоволені, визначено місце проживання ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 , а тому позовні вимоги про припинення стягнення аліментів підлягають задоволенню.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення по суті спору про часткове задоволення позовних вимог.

Повний текст судового рішення.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи. 
Суддя-учасник колегії Комлева О.С. з 09 по 13 червня 2025 року перебувала на лікарняному, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом. 
Повний текст судового рішення складено 16 червня 2025 року.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 жовтня 2024 року скасувати.
Постановити у справі нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 , про визначення місця проживання дитини та припинення сплати аліментів задовольнити частково.
Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з батьком ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ).
Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ) на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), що стягуються на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2023 року у справі №495/3256/23.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 16 червня 2025 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                                       О.С. Комлева