ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2025 р. 	Справа № 520/24736/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків, повний текст складено 07.04.25  по справі № 520/24736/24
за позовом                ОСОБА_1  
до               Військової частини НОМЕР_1                       
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при його звільненні 16.05.2022;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 179789,4 грн. (сто сімдесят дев`ять тисяч сімсот вісімдесят дев`ять гривень 40 копійок).
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що під час проходження служби у ВЧ НОМЕР_1 відповідачем протиправно не здійснена у повному обсязі виплата належного ОСОБА_1 грошового забезпечення, що підтверджується рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 по справі № 520/24318/23, на виконання якого відповідачем лише 29.06.2024 виплачені кошти у розмірі 32026,54 грн на банківський рахунок позивача, однак, без урахування середнього заробітку за час затримки відповідного розрахунку, що відповідно є протиправною бездіяльністю.
За викладених обставин вважає, що відповідач на виконання вимог статті 117 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) зобов`язаний виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, але не більш, як за шість місяців у розмірі 179789,40 грн з розрахунку 998,83 грн на день за 180 днів затримки розрахунку.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 у справі №520/24736/24 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з 16.05.2022 у межах 180 календарних днів в сумі 179789 (сто сімдесят дев`ять тисяч сімсот вісімдесят дев`ять) 40 грн.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість, неповне з`ясування обставин у справі та порушення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року по справі № 520/24736/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Військової частини НОМЕР_1 відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що звертаючись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку 03.09.2024 позивач пропустив, встановлений приписами частини 5 статті 122 КАС України, місячний строк звернення до суду, який, з урахуванням здійсненої 29.06.2024 виплати недоплаченого грошового забезпечення на картковий рахунок позивача, сплив 31.07.2024, що не було враховано судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення.
Крім того, зазначив, що у спірних правовідносинах ВЧ НОМЕР_1 не є належним відповідачем, оскільки позивач перебуває на повному фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_4 (далі – ВЧ НОМЕР_4 ), яка здійснює усі відповідні нарахування та проводить виплати сум грошового забезпечення, а відтак і повинна виступати в якості відповідача у питаннях щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак зазначені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що зумовило прийняття незаконного рішення.
Зауважив, що змінюючи спосіб захисту з зобов`язання на стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 16.05.2022 у межах 180 календарних днів в сумі 179789 грн, суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог, оскільки відповідні суми середнього заробітку позивачу ще не нараховувались, а тому позовні вимоги про стягнення суми середнього заробітку є передчасними.
У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу, позивач просив визнати поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду.
Залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
В обґрунтування відзиву зазначив про поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, оскільки ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду з позовами стосовно неправильного обрахунку грошового забезпечення та з інших питань до різних військових формувань, де проходив службу та щодо нього наявна велика низка справ, а тому, отримавши 29.06.2024 кошти у розмірі 32026,54 грн на картковий рахунок без зазначення у призначенні платежу, на виконання якого саме рішення було сплачено цю суму, позивач не був стовідсотково впевнений, що зазначені кошти виплачені саме на виконання рішення по справі № 520/24318/23, оскільки позивач у ВЧ НОМЕР_4 службу не проходив та взагалі не був обізнаний, що ця військова частина є розпорядником коштів ВЧ НОМЕР_1 .
З цього приводу, у межах місячного строку, було направлено адвокатські запити не тільки до відповідача, а й до інших військових формувань, де проходив службу позивач та, лише за результатами їх розгляду, отримавши 23.08.2024 відмову відповідача у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач остаточно  дізнався про порушення своїх прав та звернувся до суду 03.09.2024, тобто в межах 1 місяця.
Також зазначив про безпідставність доводів апеляційної скарги про неналежність ВЧ НОМЕР_1 як відповідача у спірних правовідносинах, оскільки розпорядник коштів ВЧ НОМЕР_4 здійснює лише виплату коштів на підставі документів про їх нарахування, котрі подаються ВЧ НОМЕР_1 . Крім того, зауважив, що відповідач не був позбавлений права на звернення до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача, якщо вважав, що не повинен відповідати з цим позовом.
Крім того, додав, що зміна прохальної частини позову з зобов`язального характеру на спосіб стягнення є законним використанням суду передбаченого пунктом 1 частини 6 статті 246 КАС України права вказати той спосіб захисту порушеного права позивача, який є, на переконання суду, найбільш адекватним та таким, що гарантуватиме остаточність вирішення спору, що свідчить про відсутність порушень норм процесуального права в означеному аспекті з боку суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у різних військових підрозділах, у тому числі, у ВЧ НОМЕР_1 у період з 12.01.2022 по 16.05.2022, звідки звільнився з лав ЗСУ за переводом до нового місця служби наказом ВЧ НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) від 16.05.2022 № 166.
Під час проходження військової служби позивачу не здійснювалось нарахування та виплата грошового забезпечення у повному обсязі.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 у справі № 520/24318/23, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.03.2024, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) за період: з 12.01.2022 по 16.05.2022 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 1 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
На виконання зазначеного судового рішення 29.06.2024 Військовою частиною здійснено виплату позивачу основних та додаткових видів грошового забезпечення у розмірі 32026,54 грн. згідно з роздруківкою по банківському рахунку позивача.
Позивач 26.07.2024 звернувся до ВЧ НОМЕР_1 із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Листом від 23.08.2024 № 1542/10624 ВЧ НОМЕР_1 повідомлено ОСОБА_1 , що виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів не передбачена затвердженим кошторисом військової частини на 2024 рік. Тому підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.
Позивач, вважаючи таку відмову протиправною, звернувся до суду із даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі статтею 117 КЗпП України, оскільки при звільненні позивача з посади відповідачем протиправно не проведено з ОСОБА_1 остаточного розрахунку з виплати грошового забезпечення, що підтверджено рішенням  Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 у справі № 520/24318/23.
З метою належного захисту порушеного права позивача, суд вважав за необхідне стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з 16.05.2022 у межах 180 календарних днів в сумі 179789 (сто сімдесят дев`ять тисяч сімсот вісімдесят дев`ять) 40 грн.
Визнаючи поважними причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом, суд першої інстанції в ухвалі суду 18.09.2024 по справі № 520/24736/24, виходив з того, що  до 19 липня 2022 року Кодекс законів про працю України (далі – КЗпП України) не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, а після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а тому, враховуючи те, що ОСОБА_1 звільнено зі служби 16.05.2022 (тобто спірні правовідносини виникли до 19.07.2022), суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк передбачений статтею 233 КЗпП України на звернення до адміністративного суду з даним позовом.
Судом першої інстанції також враховано, що представником позивача 23.08.2024 отримано відповідь на адвокатський запит від 26.07.2024 стосовно цільового призначення виплачених грошових коштів у розмірі 32026,54 грн та довідку № 15425/10336 від 16.08.2024, у якій конкретизовано, що вказані грошові кошти виплачені на виконання рішення суду у справі № 520/24318/23. Відтак, на переконання суду першої інстанції, позивач звертаючись до суду 03.09.2024 із позовною заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не пропустив строк звернення до суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Приписами частини 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно з частинами 1, 2 статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи:
1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;
2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником);
3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу;
4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;
5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);
6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.
Відповідно до частини 6 статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Згідно з частиною 1 статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
За приписами пунктів 1, 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо: позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк; у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому, протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Проте, спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами частини 1 якої (в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Аналіз вищенаведених норм права дозволяє дійти висновку, що при несвоєчасній виплаті належних звільненому військовослужбовцю сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, такому суб`єкту публічної служби повинен бути відшкодований середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
З огляду на вищевикладене, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16.
У пункті 40 зазначеної постанови колегія суддів звернула увагу на те, що розміщення норм статей 116, 117 Кодексу законів про працю України в розділі VII «Оплата праці» є логічно вмотивованим, оскільки ними встановлено відповідальність роботодавців за затримку виплат коштів винагороди за виконану працівниками роботу, які повинні бути виплачені при їх звільненні. Проте таке розташування вказаних норм права не свідчить про належність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати.
У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 зазначено, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР “Про оплату праці” середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Отже, законодавством встановлено обмеження певним строком права особи на звернення до суду з адміністративним позовом про зобов`язання нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Поруч із цим, згідно з частиною третьою статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 лютого 2021 року в справі № 240/532/20 за схожих фактичних обставин сформував висновок, який полягає у тому, що встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору. Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців. Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір. Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.
Ухвалюючи згадану постанову, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 4 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) та від 22 січня 2020 року (справа № 620/1982/19).
У підсумку Верховний Суд резюмує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, а відтак, погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком (частина п`ята статті 122 КАС України). 
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.01.2025 по справі № 320/26833/23, який в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню апеляційним судом при вирішенні спірних правовідносин.
У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 у справі № 200/5338/19-а.
Колегією суддів встановлено, що остаточний розрахунок на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 по справі № 520/24318/23 проведено з позивачем 29.06.2024, що підтверджується скріншотом з мобільного банківського застосунку (а.с. 8), а відтак, місячний строк звернення до суду з цим позовом обраховується саме з цієї дати.
Тобто, останнім днем строку звернення до суду з цим позовом є 29.07.2024.
Водночас до суду позивач звернувся лише 03.09.2024 за допомогою засобів системи «Електронний суд», тобто з пропуском місячного строку, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Верховний Суд зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
До того ж, строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.
Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Відтак, висновок суду першої інстанції, викладений у рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 у справі № 520/24736/24 про не пропущення позивачем передбаченого статтею 233 КЗпП України строку на звернення до адміністративного суду з даним позовом, є таким, що зроблено при неправильному застосуванні норм процесуального права.
Судом першої інстанції було надано оцінку обставинам, які, зі слів позивача, вплинули на підготовку та подання позовної заяви в установлений законодавством строк, а саме: отримання відповіді на адвокатський запит від 26.07.2024 стосовно цільового призначення виплачених грошових коштів у розмірі 32026,54 грн та довідку № 15425/10336 від 16.08.2024, у якій конкретизовано, що вказані грошові кошти виплачені на виконання рішення суду у справі № 520/24318/23 лише 23.08.2024, що за висновком суду свідчить про дотримання ОСОБА_1 строку звернення до суду із позовною заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Однак, колегія суддів вважає означені аргументи ОСОБА_1 не переконливими свідченнями того, що за наявності наміру поновити порушені права він був об`єктивно позбавлений можливості вчасно звернутися до адміністративного суду, оскільки звернення позивача до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку та отримання листа про здійснену виплату не змінює початку перебігу процесуального строку, який розпочинається саме з наступного дня, що настає за днем остаточного розрахунку.
Аналогічний висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19 та від 12 квітня 2023 року у справі №380/14933/22.
Отримання позивачем листа від відповідача 23.08.2024 не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується та не змінює початок перебігу строку звернення до адміністративного суду.
Твердження позивача, що отримавши 29.06.2024 зарахування коштів у розмірі 32026,54 грн на банківський рахунок, він не міг достеменно ідентифікувати цільове призначення вказаних коштів, у зв`язку з чим, був вимушений звертатись до відповідача та інших військових формувань в яких він проходив службу для отримання відповідної інформації, з огляду на зміст наявної в матеріалах копії адвокатського запиту (а.с. 27-28) від 01.07.2024, адресованого ВЧ НОМЕР_1 , у якій представник позивача особисто зазначив, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 по справі № 520/24318/23 було виконано ВЧ НОМЕР_1 через головного розпорядника коштів – ВЧ НОМЕР_4 29.06.2024 шляхом зарахування на картковий рахунок ОСОБА_1 коштів у розмірі 32026,54 грн, є суперечливими та такими, що не можуть бути взяті до уваги.
Враховуючи, що про порушення своїх прав, ОСОБА_1 дізнався саме 29.06.2024 в момент отримання коштів у розмірі 32026,54 грн, факт отримання 23.08.2024 відповіді ВЧ НОМЕР_1 на запит позивача не змінює дату з якої позивач мав звернутись до суду за захистом своїх прав (29.06.2024) у місячний строк.
Факт звернення адвоката позивача з запитом від 01.07.2025 до відповідача свідчить про лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права, і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.
Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок осіб, які беруть участь у справі (учасників справи), добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, щодо дотримання процесуальних строків.
Таким чином, особа, яка має намір подати позов, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту позовної заяви, в тому числі процесуальних строків її подачі.
Відповідно до частини 1 статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії.
Відповідно до частини 1 статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Положеннями частин 2, 6 статті 121 КАС України визначено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.
Отже, законодавством регламентовано право суду продовжити встановлений ним процесуальний строк та поновити строк, встановлений законом.
Крім того, відповідно до статті 129 Конституції України та статті 8 КАС України, однією із засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі “Пелевін проти України” (заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі “Ашінгдан проти Сполученого Королівства” (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, № 93).
Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Оцінюючи обставини звернення позивача з позовом до суду в розрізі наведених висновків Європейського суду з прав людини, а також положень частини п`ятої статті 122 КАС України, колегія суддів зазначає, що вказаною нормою статті 122 КАС України встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як найскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.
Зрештою оцінка змісту обставин справи, хронології та послідовності дій позивача перед зверненням до суду свідчать про те, що цей строк був пропущений через відсутність зусиль позивача і належної старанності.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом “Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt”, згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.
До того ж, суд апеляційної інстанції вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.
Отже, враховуючи, що позивачем пропущено встановлений законом місячний строк звернення до суду з даними позовними вимогами, не наведено будь-яких інших обґрунтувань та не надано належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом у період з 29.06.2024 по 03.09.2024, колегія суддів дійшла висновку про те, що наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду не є поважними, а тому наявні підстави для застосування до позовної заяви ОСОБА_1 положень частини 3 статті 123 КАС України.
Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
У свою чергу, згідно з частинами 3 та 4 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно зі статтею 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно  статтями 238, 240  цього Кодексу.
За таких обставин, з огляду на встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України місячний строк звернення до суду, дату подання позову до суду (03.09.2024), колегія суддів, вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 по справі № 520/24736/24 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду відповідно до статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, що зумовлює часткове задоволення вимог апеляційної скарги відповідача.
Керуючись ст. ст. 122, 123, ч. 4 ст. 229, п. 8 ч. 1 ст. 240, ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 по справі № 520/24736/24 - скасувати.
Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	Я.В. П`янова    С.П. Жигилій