ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 серпня 2025 року           справа №360/479/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року у справі № 360/479/25 (головуючий суддя у І інстанції Борзаниця С.В.) за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови від 17.02.2025 про повернення виконавчого документу стягувачу, -

                                                ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шевчук Олени Олександрівни від 17.02.2025 про повернення виконавчого документу стягувачу.
В обґрунтування позову зазначив, що державний виконавець протиправно прийняла постанову від 17 лютого 2025 року про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01.04.2024 у справі № 360/123/24 боржником виконано не в повному обсязі.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 17.02.2025 про повернення виконавчого документу стягувачу у ВП № 75075502.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.
Обґрунтування апеляційної скарги.
В ході провадження виконавчих дій у ВП № 75075502, боржником надано лист № 0200-0902-5/50003 від 24.05.2024, в якому зазначено, що ГУ ПФУ у Вінницькій області на виконання рішення суду у справі № 360/123/24 здійснено перерахунок пенсії позивача та донараховано 178 271,99 грн.
З аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» слідує, що ним встановлено відповідальність боржника саме за невиконання судового рішення без поважних причин. А тому, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу, має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.
При цьому поважними в розумінні наведених норм Закону можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення божником та які не залежали від його власного волевиявлення.
Враховуючи, що виплати пенсій здійснюються Головним управлінням Пенсійного фонду України виключно за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством, інших фінансових можливостей, крім зазначених, для здійснення виплат управління не має.
Відсутність коштів є поважною підставою не своєчасної виплати платежів, оскільки грошові кошти у вигляді перерахованої пенсії, яка належить ОСОБА_1 не є власністю ГУ ПФУ у Вінницькій області, не знаходяться на його рахунках. Фактичне, у повному обсязі виконання судового рішення, можливо лише за наявності відповідного бюджетного призначення за рахунок Державного бюджету України.
Отже, наразі відсутні підстави стверджувати, що рішення суду у справі № 360/123/24 не виконане взагалі. Фактично, залишилась невиконаною лише частина цього рішення, щодо якого існував окремий порядок його виконання.
Сума компенсації витрат на правову допомогу, яку стягнув суд першої інстанції, є необґрунтованою, не відповідає фактично наданим адвокатом послугам, є неспівмірною із складністю справи, обсягом цих послуг та витраченим адвокатом часом на виконання цих послуг.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
З огляду на наведене суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги відповідача.
Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.
Апеляційним судом витребувано у Луганського окружного адміністративного суду справу, суд першої інстанції листом повідомив про відсутність справи в паперовому вигляді та що всі документи у цій справі сформовано в електронному вигляді та експортовано в КП “Діловодство спеціалізованого суду”.
Верховний Суд листом від 19.08.2022 № 2097/0/2-22 на лист вх. № 1730/0/1-22 щодо надання Науково-консультативною радою при Верховному Суді висновку з питань, пов`язаних з електронним адміністративним судочинством повідомив, що підстав для звернення до НКР щодо надання вченими-членами НКР наукових висновків немає. Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України). Також, щодо інституту відновлення втраченого судового провадження в адміністративній справі у зв`язку з запровадженням ЄСІТС зазначено, що втрата судового провадження стосується справ, які були сформовані в паперовій формі.
Відповідно до листів Державної судової адміністрації України від 01.08.2018 № 15-14040/18, від 13.09.2018 № 15-17388/18 судами забезпечено сканування та експортування в підсистему “Електронний суд” матеріалів всіх судових справ, як перебували в провадженні суддів станом на 01.08.2018. Тобто вказана підсистема містить усі матеріали судової справи.
Отже, враховуючи зазначений лист Верховного Суду, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі “Електронний суд”.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Фактичні обставини справи.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 01.04.2024 у справі № 360/123/24 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо незарахування ОСОБА_1 до пільгового стажу роботи за списком № 1 періодів навчання з 01.09.1987 по 20.05.1990 та з 01.08.1990 по 23.12.1990 в Лисичанському ордені трудового червоного прапора гірничому технікумі.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 30.08.2022 відповідно до статті 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», зарахувавши до пільгового стажу за списком № 1 періоди навчання ОСОБА_1 з 01.09.1987 по 20.05.1990 та з 01.08.1990 по 23.12.1990 в Лисичанському ордені трудового червоного прапора гірничому технікумі, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду набрало законної сили 02.05.2024.
09.05.2024 Луганським окружним адміністративним судом видано позивачу виконавчий лист про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 30.08.2022 відповідно до статті 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», зарахувавши до пільгового стажу за списком № 1 періоди навчання ОСОБА_1 з 01.09.1987 по 20.05.1990 та з 01.08.1990 по 23.12.1990 в Лисичанському ордені трудового червоного прапора гірничому технікумі, з урахуванням раніше виплачених сум.
Постановою головного державного виконавця ВПВР УЗПВР у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шевчук Олени Олександрівни від 20.05.2024 відкрито виконавче провадження № 75075502 з примусового виконання виконавчого листа № 360/123/24 та зазначено про необхідність виконати рішення суду протягом 10 робочих днів та протягом десяти робочих днів (з дня відкриття виконавчого провадження) повідомити, зокрема надати обґрунтовану відповідь та документальне підтвердження, щодо виконання зазначеного рішення суду.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 24.05.2024 № 0200-0902-5/50003 повідомлено відповідача, що рішення суду виконано в добровільному порядку, що підтверджується рішенням № 1216300011141, розрахунком стажу та протоколом виплати. Виходячи з наведеного вище, керуючись п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», Головне управління просить закінчити виконавче провадження про що винести відповідну постанову. До листа надані протоколи індивідуальних перерахунків пенсії позивача за період з 01.08.2022-30.06.2024.
Постановою від 17.02.2025 державним виконавцем у ВП № 75075502 повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно з зазначеною постановою державним виконавцем встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області листом повідомлено про проведений перерахунок пенсії. Стягувач почав отримувати новий розмір пенсії. Виплата перерахованих коштів (доплати за період зазначений у виконавчому документі), відповідно до зазначеного повідомлення, буде проведена після виділення коштів на фінансування з Державного бюджету України. Виплата коштів на виконання рішень суду проводиться в межах затверджених бюджетних призначень для здійснення відповідних виплат.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що ні державним виконавцем, ні Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області не надано доказів виконання рішення суду в частині виплати позивачу сум перерахованої пенсії з 30.08.2022, а відповідач у відзиві підтверджує, що фактично рішення суду виконано лише частково.
Отже, у відповідача були відсутні підстави для прийняття оскаржуваної постанови про закриття виконавчого провадження.
Стягуючи за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн суд першої інстанції виходив з критерію реальності та розумності їхнього розміру.
Оцінка суду.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 1 Закону України “Про виконавче провадження” (далі – Закон № 1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Як визначено статтею 2 Закону № 1404 виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад як, зокрема обов`язковість виконання рішень.
На підставі частини першої статті 5 Закону № 1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються  Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404 державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404 примусове виконання судового рішення розпочинається з моменту отримання відповідної заяви стягувача (ч. 1 ст. 26 Закону № 1404) та закінчується, зокрема, фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Таким чином, постанова про закінчення виконавчого провадження приймається за умови повного та безумовного виконання виконавчого документа.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України, держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
На підставі статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року по справі № 21-1465а15, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Європейський суд з прав людини (надалі - “ЄСПЛ”) у рішенні “Юрій Миколайович Іванов проти України” наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Як встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, а саме - рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 01.04.2024 у справі № 360/123/24 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 30.08.2022 відповідно до статті 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», зарахувавши до пільгового стажу за списком № 1 періоди навчання ОСОБА_1 з 01.09.1987 по 20.05.1990 та з 01.08.1990 по 23.12.1990 в Лисичанському ордені трудового червоного прапора гірничому технікумі, з урахуванням раніше виплачених сум.
Матеріали справи містять протоколи перерахунку пенсії позивача на виконання судового рішення, тобто в цій частині зазначене рішення суду виконано.
При цьому, ані державним виконавцем, ані Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області не надано доказів виконання рішення суду в частині виплати позивачу сум перерахованої пенсії з 30.08.2022 
Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву підтверджує, що фактично рішення суду виконано лише частково.
Таким чином, державний виконавець не переконався у повному фактичному виконанні рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01.04.2024 у справі № 360/123/24, отже підстави для повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні, а постанова Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 17.02.2025 про повернення виконавчого документу стягувачу у ВП № 75075502 є протиправною.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову.
Щодо стягнення з відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За змістом частини 3 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини 4 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 5 статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, за результатами розгляду справи, документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Вказана правова позиція також відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 15.03.2019 по справі № 826/7778/17.
На підтвердження витрат на правову допомогу представником позивача надано: договір про надання правничої допомоги та представництво інтересів № 115/1 від 19.02.2025 та ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АТ № 1093775, рахунок № 000041 від 19.02.2025 на суму 3500,00 грн (гонорар згідно умов договору від 19.02.2025 № 115/1), квитанція до прибуткового касового ордера № 000041 від 19.02.2025 на суму 3500,00 грн (призначення: оплата правничої допомоги згідно договору від 19.02.2025 № 115/1), акт прийому-передачі виконаних робіт № 1/115/1 від 19.02.2025.
Оскільки предмет спору в цій справі не є складним, містить один типовий епізод спірних правовідносин, справа не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлений позивачем до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та непропорційним до предмета спору, а тому обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судове рішення в межах доводів апеляційної скарги є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Відповідно до статті 139 КАС України розподіл судових витрат по справі не здійснюється.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

                                                  ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року у справі № 360/479/25 – залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року у справі № 360/479/25 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 04 серпня 2025 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 04 серпня 2025 року.

Головуючий суддя                                                            І.Д. Компанієць

Судді                                                                                А.В. Гайдар

                                                                                Е.Г. Казначеєв