Номер провадження: 22-ц/813/5000/25 
Справа № 522/15558/23
Головуючий у першій інстанції Косіцина В. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
відповідач – Одеська міська рада, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 24 лютого 2025 року у складі судді Косіциної В.В., 
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА 

Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2023 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – Приморська районна адміністрація Одеська міська рада про визнання права власності на частину квартири, яка є відумерлою спадщиною з виплатою відповідачу грошової компенсації за зазначену частину майна, у якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову (а.с. 2-4, 170-171) позивачі просили визнати за ними право спільної часткової власності на 389/1000 частин квартири спільного заселення загальною площею 90,8 кв.м., яка розташована за адресою:  АДРЕСА_1 ; припинити право власностіОдеської міської ради на 389/1000 частини квартири загальною площею 90,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; встановити ринкову вартість 389/1000 частин квартири у розмірі 230000,00 гривень; перерахувати компенсаційну суму у розмірі 230000,00 гривень з депозитного рахунку Приморського районного суду м. Одеси на користь Одеської міської ради після набрання законної сили відповідним судовим рішенням. 

Позиція відповідача та третьої особи в суді першої інстанції
У відзиві на позовну заяву, Одеська міська рада позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що вартість 389/1000 часток квартири спільного заселення, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на яку позивачі хочуть визнати право власності є необґрунтовано заниженою, що не може бути оцінена як реальна вартість об`єкта (а.с. 41-45).
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – Приморська районна адміністрація Одеської міської ради пояснень, заперечень чи відзиву на позовну заяву не надала. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 24 лютого 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково: припинено право власності Територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради на 389/1000 частку об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2163685351101, номер відомостей про речове право 38093932; визнано за ОСОБА_1  та ОСОБА_2  право спільної часткової власності на 389/1000 частку об`єкта нерухомого майна в рівних частках, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; перераховано Одеській міській раді грошову суму у розмірі 225580 гривень 00 копійок в якості відшкодування вартості 389/1000 частки об`єкта нерухомого майна, що сплачена на депозитний рахунок суду відповідно до наступних платіжних інструкцій:
- 25 000,00 гривень, згідно платіжної інструкції від 05.09.2023 року №9316-9437-2704-7994;
- 25 000,00 гривень, згідно платіжної інструкції від 05.09.2023 року №9316-9441-5786-8685;
- 90 000,00 гривень, згідно платіжної інструкції від 18.06.2024 року №9345-6361-2410-5943;
- 90 000,00 гривень, згідно платіжної інструкції від 18.06.2024 року №9345-6364-1172-1729.
Рішення суду мотивоване тим, що частка Територіальної громади міста Одеси на об`єкт нерухомого майна, є незначною (становить 38,9%), а сам об`єкт нерухомого майна є неподільним та не може бути виділений в натурі з огляду на неможливість забезпечення такого об`єкта ізольованою сукупністю цілих житлових і допоміжних приміщень (кухні, санвузла), які матимуть окремий вхід та не матимуть сполучення з іншою частиною квартири. Судом також встановлено, що оскільки позивачами на виконання положень ч.2 ст.365 ЦК України сплачено на депозитний рахунок суду грошову суму, яка становить ринкову вартість квартири (визначена висновком експерта), тому наявні підстави для припинення права власності Територіальної громади міста Одеси на 389/1000 частку спірного об`єкта нерухомого майна із подальшим визнанням за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна та перерахування на користь Територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради грошової суми у розмірі 228580,00 гривень.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, Одеська міська рада подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 24 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОМР судові витрати. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, щосуд першої інстанції неповно з?ясував обставини, що мають значення для справи та дійшов хибного висновку про розмір компенсації за 389/1000 частин спірного об`єкта нерухомого майна, яке визнано відумерлою спадщиною, а також прийняв рішення з неправильним застосуванням норми матеріального права, а саме ч. 2 ст. 365 ЦК України. Зазначає, що позбавлення територіальної громади м. Одеси права власності на об?єкт нерухомого майна, який визнаний відумерлою спадщиною, без належної грошової компенсації за таке майно, порушує права соціально незахищених громадян м. Одеси, адже такі кошти не є достатніми для поліпшення житлових умов окремих соціальних категорій громадян, які не мають або втратили житло. 
Судом першої інстанції також помилково визначено ринкову вартість частки ОМР у праві спільної сумісної власності на квартиру як вартість на частину речі, а саме кімнату у квартирі спільного заселення. Частка, належна ОМР, не може вважатись незначною та відповідати ознакам, визначеним ст. 365 ЦК України, а відповідно і право власності останньої не може бути припинено за позовом співвласників з цих підстав, тим більше, з розміром компенсації, визначеним в оскаржуваному рішенні. 
Доводи скарги також мотивовані тим, що долучення Висновку експерта №2 до матеріалів справи здійснено з порушенням норм процесуального права. 

Позиція позивачів та третьої особи в суді апеляційної інстанції
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість просить суд залишити апеляційну скаргу ОМР без задоволення, а судове рішення без змін.
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , третьої особи – Приморської районної адміністрації Одеської міської ради не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції 
В судове засідання, призначене на 12.06.2025 з`явився представник скаржника ОМР – Романець Ю.В.О. та представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , 
Представник третьої особи – Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до суду не з`явився, хоча був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які скаржник посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Одеської міської ради підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 611/1000 частка об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 09 березня 2000 року (а.с.19).
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належало на праві приватної власності 389/1000 частки об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 червня 2020 року №522/21405/19.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 червня 2020 року №522/21405/19 визнано відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що складається з 389/1000 частки об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.08.2023 року №344719567, на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 червня 2020 року №522/21405/19, право власності на 389/1000 частки об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за територіальною громадою міста Одеси (а.с.54).
12 травня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради із заявою щодо передачі частки майна у власність, проте, листом від 28.06.2023 року №К-727, ОСОБА_1 відмовлено у передачі їй у власність389/1000 частки об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.28).

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції.
Так, статтею 316 ЦК України передбачено що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:
1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;
2) річ є неподільною;
3) спільне володіння і користування майном є неможливим;
4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) виснувала, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.
У постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18), від 01 червня 2023 року у справі № 344/2399/21 (провадження № 61-1592св23), від 11 грудня 2023 року у справі № 442/7979/21 (провадження № 61-3161св23), від 10 січня 2024 року у справі № 344/6767/14-ц (провадження № 61-6980св22) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.
Верховний Суд України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 вказав, що у справі за позовом одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачеві частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники-відповідачі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію у рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, та чи не становитиме це для них надмірний тягар. У цій справі також було заявлено вимогу про визнання права власності.

Мотиви часткового прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі
Звертаючись до суду із даною апеляційною скаргою, Одеська міська рада посилається на те, що позбавлення територіальної громади м. Одеси права власності на об?єкт нерухомого майна, який визнаний відумерлою спадщиною, без належної грошової компенсації за таке майно, порушує права соціально незахищених громадян м. Одеси, адже такі кошти не є достатніми для поліпшення житлових умов окремих соціальних категорій громадян, які не мають або втратили житло. Судом першої інстанції помилково визначено ринкову вартість частки ОМР у праві спільної сумісної власності на квартиру як вартість на частину речі, а саме кімнату у квартирі спільного заселення. Частка, належна ОМР, не може вважатись незначною та відповідати ознакам, визначеним ст. 365 ЦК України, а відповідно і право власності останньої не може бути припинено за позовом співвласників з цих підстав, тим більше, з розміром компенсації, визначеним в оскаржуваному рішенні. 
Колегія суддів частково погоджується із вказаними доводами скаржника, виходячи з наступного. 
Встановлено, що розмір частки територіальної громади міста Одеси у праві власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 становить 389/1000 частки, тобто 38,8% від загальної площі спірного об`єкта нерухомого майна.
У матеріалах справи наявні два висновки експертів, у яких визначена ринкова вартість спірного об`єкта нерухомого майна.
Так, відповідно до висновку експерта судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №522/15558/23 від 19.12.2023 року №035/2023, вартість спірного об`єкта нерухомого майна становить 503680,00 гривень.
В той же час, відповідно до висновку експерта судової оціночно-будівельної експертизи від 06.05.2024 року №24-0501, вартість спірного об`єкта нерухомого майна становить 228580,00 гривень.
У статті 110 ЦПК України зазначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання про визначення розміру грошової компенсації, обрав до уваги висновок експерта судової оціночно-будівельної експертизи від 06.05.2024 року №24-0501, за яким вартість спірного об`єкта нерухомого майна становить 228580,00 гривень, обґрунтовуючи це тим, що позивачем додатково подано довідку про оціночну вартість (а.с. 153-154), яка близька за сумою до цього висновку. На цій підставі суд дійшов висновку, що саме вказаний висновок від 06.05.2024 року №24-0501 більш точно відображає вартість 389/1000 частки майна.
Колегія суддів не погоджується із вказаним підходом, оскільки такий вибір доказу ґрунтується не на об`єктивності методики оцінки або наданих вихідних даних, а виключно на суб`єктивному збігу суми з довідкою, яка не є висновком експерта, а отже не є належним та допустимим доказом ринкової вартості відповідно до вимог ст. 89, 90 ЦПК України.
При цьому як вбачається з матеріалів справи, з метою встановлення причин розбіжностей у визначенні вартості спірного об`єкта, судом першої інстанції було відібрано пояснення у судових експертів, які склали відповідні висновки.
З пояснень експертів убачається, що розбіжність у визначеній вартості об`єкта нерухомого майна зумовлена різними підходами до оцінки:
-у першому експертному висновку, вартість об`єкта (503 680,00 грн) було визначено на підставі порівняння загальної площі об`єкту в цілому, з урахуванням середньоринкових цін на аналогічні об`єкти в м.Одесі;
-у другому експертному висновку, який покладено в основу рішення суду першої інстанції, експерт застосував інший підхід — порівняв об`єкти, близькі за площею до 389/1000 частки майна, зокрема кімнати в комуні.
Апеляційний суд звертає увагу, що оцінка права частки у праві власності на квартиру не є тотожною оцінці окремого житлового приміщення — кімнати, оскільки частка в праві власності передбачає право на співволодіння всім об`єктом, а не на конкретну фізичну частину його площі.
Таким чином, використання експертом ОСОБА_6 для порівняння вартості кімнат у комунальних квартирах (тобто об`єктів, які не є тотожними за правовим статусом), призвело до заниження ринкової вартості 389/1000 частки у квартирі, що належить територіальній громаді м. Одеси.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправомірно надав перевагу висновку експерта судової оціночно-будівельної експертизи від 06.05.2024 року №24-0501, оскільки не врахував різні підходи до оцінки та їх юридичну значущість, тим самим дійшовши передчасного та необґрунтованого висновку щодо розміру компенсації.
Суд першої інстанції безпідставно визнав частку територіальної громади незначною, неправильно визначивши її ринкову вартість та не врахувавши при цьому публічний інтерес громади у збереженні житлового фонду для потреб соціально незахищених громадян.
Позбавлення громади права власності на об`єкт нерухомого майна, який є відумерлою спадщиною, без надання справедливої грошової компенсації, прямо суперечить ст. 41 Конституції України, нормам Цивільного кодексу України та принципу непорушності права власності.
Визнане за територіальною громадою майно (відумерла спадщина) є частиною комунальної власності та використовується, зокрема, для забезпечення житлом соціально вразливих категорій громадян, тому його відчуження або припинення права власності без повноцінного відшкодування — порушує публічний інтерес громади, а отже, й конституційні гарантії місцевого самоврядування.
Суд першої інстанції без належного аналізу фактичних обставин та без належної оцінки правового статусу частки визнав її незначною. Такий підхід суперечить частині 1 статті 365 ЦК України, яка передбачає припинення права власності співвласника на частку лише за сукупності критеріїв: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
У даній справі таких доказів не подано.
Частка у квартирі, яка належить Одеській міській раді, має самостійний майновий статус, на неї поширюється режим права спільної сумісної власності, і її оцінка повинна здійснюватися не як окрема кімната, а в контексті оцінки права на частку в цілому об`єкті, з урахуванням права на спільне володіння та користування.
Вказана частка не є “непомітною” чи “символічною”, вона має практичну та ринкову цінність, а її визнання такою, що підлягає примусовому викупу без повноцінної компенсації, є неправомірним втручанням у право комунальної власності.
Крім того, припинення права власності територіальної громади як співвласника на користь іншого співвласника шляхом примусового викупу не може вважатися обґрунтованим, оскільки не доведено наявність істотних перешкод у користуванні майном, як цього вимагає ст. 365 ЦК України.
Отже, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для припинення права власності Територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради на 389/1000 частку об`єкта нерухомого майна відповідно до статті 365 Цивільного кодексу України. 
Апеляційний суд також бере до уваги, що Одеська міська рада як орган місцевого самоврядування здійснює розпорядження майном від імені та в інтересах територіальної громади, а тому припинення її права власності на житловий фонд без чітко обґрунтованих законних підстав є неприпустимим втручанням у публічну власність, що порушує статтю 41 Конституції України та загальні засади цивільного законодавства щодо непорушності права власності.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга Одеської міської ради підлягає частковому задоволенню, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема ст. 365 ЦК України; не врахував публічного інтересу територіальної громади; необґрунтовано визначив вартість частки як вартості кімнати, а не частки в цілісному праві власності; не забезпечив дотримання гарантій справедливої компенсації за примусове припинення права власності.
Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, що відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення – про відмову в задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Одеської міської ради є частково доведеною, а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Щодо розподілу судових витрат у зв`язку з апеляційним розглядом справи.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції ОМР сплачено судовий збір в сумі 22665,60 грн., які підлягають стягненню з позивачів на його користь (а.с. 230-231).

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити частково. 
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 24 лютого 2025 року скасувати, ухвалити нове.
В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеської міської ради, третя особа Приморська районна адміністрація Одеська міська рада, про визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_2 , яка є відумерлою спадщиною, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в рівних частках з кожної судові витрати в розмірі 22665,60 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 03.07.2025

Головуючий                
                                        
Судді: