ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 р. 	Справа № 520/2038/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Присяжнюк О.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2025, головуючий суддя І інстанції: Пасечнік О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 27.05.25  по справі № 520/2038/25 за позовом      ОСОБА_1   до    Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області  про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просив суд:
1. визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 № 046350018077 від 23.12.2024;
2. зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 періоди навчання з 30.07.1999 по 02.03.2003 та з 03.05.2003 по 20.06.2003, а також періоди роботи з 08.09.2003 по 12.09.2003, з 15.12.2003 по 26.12.2003, з 10.12.2004 по 24.12.2004, з 07.04.2005 по 21.04.2005, з 11.05.2005 по 09.06.2005, з 12.09.2005 по 16.09.2005, з 03.04.2006 по 22.04.2006, з 01.12.2006 по 24.01.2007, з 15.04.2008 по 29.04.2008, з 06.11.2008 по 25.11.2008, з 09.02.2009 по 28.02.2009, з 12.10.2009 по 31.10.2009, з 19.01.2010 по 03.02.2010 та з 12.04.2010 по 24.04.2010 до стажу, що дає право на призначення пенсії за ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
3. зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію відповідно до ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 17.12.2024.
В обґрунтування позову позивачем вказано, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 № 046350018077 від 23.12.2024 є протиправним. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 № 046350018077 від 23.12.2024.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 періоди навчання 01.09.2009 по 02.03.2003 та з 03.05.2003 по 20.06.2003 до стажу, що дає право на призначення пенсії за ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 17.12.2024 відповідно частини 3 статті 114 до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області витрати по сплаті судового збору на користь ОСОБА_1 у розмірі 484,48 грн. (чотириста вісімдесят чотири гривень 48 коп.).
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення в цій частині та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що під час роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії незалежно від віку при безпосередній зайнятості протягом повного робочого дня на підземних гірничих роботах, пов`язаних з видобутком вугілля, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 202 від 31.03.1994; на весь час цих учбових відпусток згідно із законодавством за позивачем зберігалась його середня заробітна плата за професією; на весь час цих додаткових учбових відпусток згідно із законодавством за позивачем зберігалось його основне робоче місце за професією.
Таким чином за позивачем під час перебування в учбових відпусток за основним місцем його роботи на пільговій посаді зберігалось його робоче місце та середня заробітна плата, що дає право на зарахування учбових відпусток до пільгового стажу.
За таких обставин, на думку позивача, рішення суду першої інстанції є незаконним та підлягає скасуванню в частині відмови зарахувати ОСОБА_1 періоди з 08.09.2003 по 12.09.2003, з 15.12.2003 по 26.12.2003, з 10.12.2004 по 24.12.2004, з 07.04.2005 по 21.04.2005, з 11.05.2005 по 09.06.2005, з 12.09.2005 по 16.09.2005, з 03.04.2006 по 22.04.2006, з 01.12.2006 по 24.01.2007, з 15.04.2008 по 29.04.2008, з 06.11.2008 по 25.11.2008, з 09.02.2009 по 28.02.2009, з 12.10.2009 по 31.10.2009, з 19.01.2010 по 03.02.2010 та з 12.04.2010 по 24.04.2010 до стажу, що дає право на призначення пенсії за ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з ухваленням нового рішення про зобов`язання відповідача зарахувати вказані періоди до стажу, що дає право на призначення пенсії за ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву до Другого апеляційного адміністративного суду на апеляційну скаргу позивача.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач, ОСОБА_1 , подав заяву про призначення пенсії відповідно до ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Однак, рішенням ГУ ПФУ в Харківській області № 046350018077 від 23.12.2024 у призначенні пенсії було відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу роботи.
Так, в оскаржуваному рішенні було зазначено, що страховий стаж особи становить: 25 років 0 місяців 22 дні, з урахуванням додаткових років за списком № 1 – 45 років 0 місяців 22 дні. Пільговий стаж особи відповідно до п. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на підземних роботах складає: за професіями згідно постанови № 202 (25 років) - 20 років 8 місяців 23 дні; за списком № 1 – 20 років 8 місяців 23 дні. Стаж враховано по дату видачі пільгової довідки № 1560 від 17.12.2024 року. Особа має право на зниження пенсійного віку на 10 років. Враховуючи зазначене, вирішено: відмовити ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу, передбаченого частиною 3 статті 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Також листом ГУ ПФУ в Харківській області від 14.01.2025 зазначено, що до пільгового стажу ОСОБА_1 не зараховано періоди навчання з 30.07.1999 по 02.03.2003 та з 03.05.2003 по 20.06.2003 у Павлоградському технікумі Національного гірничого університету згідно з дипломом НОМЕР_1 від 27.06.2003, оскільки Законом України «Про професійну (професійно-технічну освіту)» №103/98-ВР від 10.02.1998 року технікуми не віднесено до закладів професійно-технічної освіти. Зазначені періоди навчання зараховано до загального страхового стажу заявника. Період роботи учнем електрослюсаря підземного з 03.03.2003 по 02.05.2003 зараховано до пільгового стажу, передбаченого частиною 3 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно з довідкою №621 від 10.10.2024. Згідно з довідкою №621 від 10.10.2024 виключено з пільгового стажу ОСОБА_1 та зараховано до загального страхового стажу періоди з 08.09.2003 по 12.09.2003, з 15.12.2003 по 26.12.2003, з 10.12.2004 по 24.12.2004, з 07.04.2005 по 21.04.2005, з 11.05.2005 по 09.06.2005, з 12.09.2005 по 16.09.2005, з 03.04.2006 по 22.04.2006, з 01.12.2006 по 24.01.2007, з 15.04.2008 по 29.04.2008, з 06.11.2008 по 25.11.2008, з 09.02.2009 по 28.02.2009, з 12.10.2009 по 31.10.2009, з 19.01.2010 по 03.02.2010, з 12.04.2010 по 24.04.2010, та з 22.09.2022 по 22.09.2022, оскільки в ці періоди заявник перебував в учбових відпустках та не працював повний робочий день під землею.
Вважаючи, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 № 046350018077 від 23.12.2024 є протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 № 046350018077 від 23.12.2024 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
У зв`язку з чим, суд вважав за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 періоди навчання 01.09.2009 по 02.03.2003 та з 03.05.2003 по 20.06.2003 до стажу, що дає право на призначення пенсії за ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 17.12.2024 відповідно частини 3 статті 114 до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи з 08.09.2003 по 12.09.2003, з 15.12.2003 по 26.12.2003, з 10.12.2004 по 24.12.2004, з 07.04.2005 по 21.04.2005, з 11.05.2005 по 09.06.2005, з 12.09.2005 по 16.09.2005, з 03.04.2006 по 22.04.2006, з 01.12.2006 по 24.01.2007, з 15.04.2008 по 29.04.2008, з 06.11.2008 по 25.11.2008, з 09.02.2009 по 28.02.2009, з 12.10.2009 по 31.10.2009, з 19.01.2010 по 03.02.2010 та з 12.04.2010 по 24.04.2010 до стажу, що дає право на призначення пенсії за ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд дійшов висновку, що вказані періоди правомірно не зараховані відповідачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.1994 № 202.
Крім того, відмовляючи у зобов`язанні Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію відповідно до ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 17.12.2024, суд виходив з того, що такі функції віднесені до виключної компетенції відповідача.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених ст. 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відтак, надаючи оцінку вимогам позивача щодо зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи з 08.09.2003 по 12.09.2003, з 15.12.2003 по 26.12.2003, з 10.12.2004 по 24.12.2004, з 07.04.2005 по 21.04.2005, з 11.05.2005 по 09.06.2005, з 12.09.2005 по 16.09.2005, з 03.04.2006 по 22.04.2006, з 01.12.2006 по 24.01.2007, з 15.04.2008 по 29.04.2008, з 06.11.2008 по 25.11.2008, з 09.02.2009 по 28.02.2009, з 12.10.2009 по 31.10.2009, з 19.01.2010 по 03.02.2010 та з 12.04.2010 по 24.04.2010 до стажу, що дає право на призначення пенсії за ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», колегія суддів виходить з наступного.
Так, Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України) містить главу ІV «Робочий час» та главу V «Час відпочинку». 
Правове регулювання відпусток передбачено саме в главі V «Час відпочинку». 
Таким чином, посилання на те, що позивач у період відпустки здійснював трудову діяльність, суперечить самому поняттю «відпустка».
Колегія суддів звертає увагу, що статтею 217 КЗпП України передбачено, що на час додаткових відпусток у зв`язку з навчанням (статті 211, 213, 216 цього Кодексу) за працівниками за основним місцем роботи зберігається середня заробітна плата. 
Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до довідки № 621 від 10.10.2024 у періоди з 08.09.2003 по 12.09.2003, з 15.12.2003 по 26.12.2003, з 10.12.2004 по 24.12.2004, з 07.04.2005 по 21.04.2005, з 11.05.2005 по 09.06.2005, з 12.09.2005 по 16.09.2005, з 03.04.2006 по 22.04.2006, з 01.12.2006 по 24.01.2007, з 15.04.2008 по 29.04.2008, з 06.11.2008 по 25.11.2008, з 09.02.2009 по 28.02.2009, з 12.10.2009 по 31.10.2009, з 19.01.2010 по 03.02.2010, з 12.04.2010 по 24.04.2010 позивач перебував в учбових відпустках.
Однак, законодавством не передбачено, що цей час повинен включатись в стаж роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах. 
Натомість, для наявності права на пільгове призначення пенсії за віком законодавством встановлена необхідність безпосередньої зайнятості повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у вказані періоди позивач не був зайнятий протягом повного робочого дня на підземних і відкритих гірничих роботах, а тому вказані періоди правомірно не зараховані відповідачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.1994 № 202.
Щодо обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача, колегія суддів враховує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.
Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, з метою повного та належного захисту прав позивача, суд першої інстанції, відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 КАС України, правомірно вийшов за межі позовних вимог, та обрав спосіб захисту порушеного права позивача, що в повній мірі сприяє досягненню ефективного захисту інтересів позивача та встановлює спосіб відновлення його права від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів, з урахуванням ч. 1 ст. 308 КАС України, погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 № 046350018077 від 23.12.2024 та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 періоди навчання 01.09.2009 по 02.03.2003 та з 03.05.2003 по 20.06.2003 до стажу, що дає право на призначення пенсії за ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 17.12.2024 відповідно частини 3 статті 114 до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2025 по справі № 520/2038/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін 	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.В. Присяжнюк