УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2025 року
м. Київ
справа № 953/11849/24
провадження № 51-2577 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 березня 2025 року, 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень та встановлені обставини
За вироком Київського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 березня 2025 року, ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Також місцевим судом постановлено вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, на підставі ч. 3 ст. 72 КК виконувати самостійно.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.
Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.
Як установив суд, 08 листопада 2024 року близько 10:50 год, більш точний час не встановлений, ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, перебуваючи на посаді навідника 5 парашутно-десантної роти 2 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи у магазині «Водафон», що розташований за адресою: м. Харків, вул. Григорія Сковороди, 67/69, діючи умисно в умовах воєнного стану, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу таємно викрав мобільний телефон ТМ «Samsung» моделі «Galaxy A15» блакитного кольору, об`ємом пам`яті 8 Gb/256Gb, IMEI-1: НОМЕР_2 , IMEI-2: НОМЕР_3 , вартість якого становить 8 099 грн.
Після чого ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій стороні ТОВ «ВФ РИТЕЙЛ» матеріальну шкоду на вищевказану суму.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, просить судові рішення змінити та на підставі ч. 1 ст. 75 КК звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком. На обґрунтування своєї позиції засуджений просить врахувати його стан здоров`я, те, що він є військовозобов`язаним, проходив службу за контрактом, приймав участь в бойових діях, обороняв країну, має неповнолітню дитину, яка в даний час перебуває за межами країни.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. 
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору виду та міри покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною. Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку, з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. 
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з їх урахуванням визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Виходячи зі змісту ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.
Місцевий суд керувався наведеними законодавчими положеннями при виборі засудженому заходу примусу та порядку його відбування.
Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_4  покарання, місцевий судврахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, неодружений, офіційно працевлаштований, військовослужбовець, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, його вік та стан здоров`я, репутацію, розмір заподіяної шкоди. Також суд визнав  обставиною, що пом`якшує покарання - щире каяття, обставин, що обтяжують покарання суд не встановив.
Таким чином, з урахуванням вказаних обставин, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкцією ч. 4 ст. 185 КК, оскільки саме таке покарання найбільш відповідатиме меті його призначення відповідно до ст. 50 КК.
Із позицією місцевого суду щодо виду та розміру призначеного  ОСОБА_4  покарання погодився й апеляційний суд, переглядаючи вирок за його апеляційною скаргою у межах, визначених ст. 404 КПК.
При цьому суд зауважив, що обвинувачений неодноразово судимий, у тому числі за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, судимість за які не знята та не погашена в установленому законом порядку, звільнявся від відбування покарання з випробуванням та відбував покарання в місцях позбавлення волі, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до правослухняної поведінки в суспільстві. ОСОБА_4 на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, вчинивши, зокрема, новий тяжкий злочин проти власності повторно в умовах воєнного стану, у період невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Суд апеляційної інстанції спростував також позицію ОСОБА_4 щодо можливості застосування до  нього положень ст. 75 КК, навівши належні мотиви прийнятого рішення. При цьому зауважив, що нових обставин, які не були б враховані місцевим судом при призначенні покарання та могли свідчити б про явну суворість призначеного покарання у мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 185 КК, обвинувачений не вказує. Ті обставини, що він вину визнав та щиро розкаявся, підстав для призначення більш м`якого покарання суду не дають, як і відомості про повернення викраденого майна його власнику.
Суд також не взяв до уваги доводи  ОСОБА_4 про наявність на його утриманні доньки ОСОБА_5 , оскільки доказів на підтвердження цих обставин суду апеляційної інстанції надано не було. Більш того, як указав суд, наведені обставини не є стримуючим фактором належної поведінки обвинуваченого, оскільки не завадили йому продовжити злочинну діяльність.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій є обґрунтованими, відповідають вимогам статей 370, 419 КПК та не викликають сумнівів у їх правильності.
Обраний засудженому захід примусу є мінімальним у межах визначених санкцією ч. 4 ст. 185 КК, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість Суд не вбачає. 
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та  інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 березня 2025 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                           ОСОБА_3