П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  127/5223/25 
  Головуючий суддя 1-ої інстанції - Волошин С.В.   
  Суддя-доповідач -  Шидловський В.Б.   
26 серпня 2025 року                                                                                           м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Капустинського М.М.  Сапальової Т.В. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Решкатюк Л.O.,
представника відповідача: Картоус М.М.       

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу управління патрульної поліції Волинської області Департаменту патрульної поліції на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління патрульної поліції Волинської області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, 
В С Т А Н О В И В :
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:
- визнати протиправною та скасувати постанову  інспектора 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області капітана поліції Скопа Дмитра Володимировича серії ЕНА №3967101 від 30.01.2025 про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн;
- провадження у справі закрити.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постановою інспектора 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області капітана поліції Скопа Д.В. від 30.01.2025 року ОСОБА_1 визнано винним в порушенні п.8.4 (в) Правил Дорожнього руху України та скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 340,00 грн. Позивач та його представник вважають, що вказана постанова є незаконною, належним чином необґрунтованою та такою, що суперечить ряду норм чинного законодавства. Так в позовній заяві зазначається, що ОСОБА_1 жодних заборонних знаків, які б вказували на наявність смуги для руху автобусів не бачив. Також була відсутня розмітка на проїжджій частині, яка дала б змогу побачити спеціальну смугу для руху громадського транспорту. Більше того, на даній смузі були припарковані транспортні засоби, що додатково свідчило про можливість руху даною смугою. ОСОБА_1 повідомив про дані обставини поліцейському, однак останнім це не було взято до уваги. Натомість поліцейський показав дорожній знак «Рух заборонено», який був перекручений і не давав змоги побачити його заздалегідь, для вчинення відповідних маневрів. Таким чином, на переконання позивача, в його діях відсутня вина у вчиненні даного адміністративного правопорушення. Також представник позивача звертає увагу суду на те, що працівник патрульної поліції суттєво порушив права ОСОБА_1 , розглянувши справу не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення, а на місці зупинки транспортного засобу. Окрім того, інспектор 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області капітан поліції Скоп Д.В. не дав можливості позивачу як особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, скористатися своїми правами, передбаченими ст.268 КУпАП в повному обсязі, на що вказує зокрема відсутність підпису ОСОБА_1 у постанові про роз`яснення йому його прав. Дана обставина також свідчить про порушення поліцейським порядку розгляду справи. На підставі вищевикладеного з даною постановою ОСОБА_1 не згоден, вважає її такою, що підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю. Зазначає, що постанова винесена з суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права, обставини, викладені у ній інспектором патрульної поліції, не відповідають дійсності та не підтверджуються належними доказами.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 червня 2025 року позовні вимоги задоволено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати  оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом  першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції. 
Позивач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату час та місце апеляційного розгляду справи. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до постанови інспектора 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП капітана поліції Скопа Д.В. від 30 січня 2025 року, 30.01.2025 об 11:12 год. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи транспортним засобом BMW530D, д.н.з. НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожнього знаку 3.21 (в`їзд заборонено) та здійснив рух в зоні дії знаку, чим порушив п.8.4 (в) ПДР України – порушення вимог заборонних знаків.
Вказаною постановою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення положень ч.1 ст.122 КУпАП  та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 гривень.
Не погодившись із даною постановою про притягнення до адміністративної відповідальності, позивач оскаржив її до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не довів правомірність винесеної постанови.
Колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.
Суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеку регулює Закон України «Про дорожній рух».
Відповідно до ст.14 ЗУ «Про дорожній рух» учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.
Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримуватись вимог ЗУ «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху України та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Розділом 8  Правил дорожнього руху  встановлено, що регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.
Відповідно до п.8.4 Правил дорожнього руху України дорожні знаки поділяються на групи, зокрема підпунктом «в» даного пункту передбачено  заборонні знаки, які запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.
Частина 1  статті 122 КУпАП  передбачає адміністративну відповідальність, серед іншого, за порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг.
Відповідно до  ст.222 КУпАП  органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які стосуються  правил дорожнього руху, зокрема і ч.1 ст.122 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Згідно до ч.1  ст.8 Закону України «Про Національну поліцію»  поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України.
За змістом п.1-2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.
Відповідно п.2 розділу ІІІ  Інструкції № 1395, постанова по справі про адміністративні правопорушення, передбачена, зокрема, частинами першою, другою, третьою, п`ятою, шостою, восьмою, десятою і одинадцятою статті  121, частинами першою, другою, третьою, четвертою, шостою і сьомою статті  122 КУпАП, виноситься поліцейськими підрозділів Департаменту патрульної поліції, територіальних (відокремлених) підрозділів територіальних органів поліції, поліцейські яких забезпечують безпеку дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах на місці вчинення адміністративного правопорушення.
Відповідно до ч.1  ст.276 КУпАП  справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.
Частиною 2  ст.258 КУпАП  передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
Частиною 4  ст.258 КУпАП  передбачено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог  статті 283 цього Кодексу.
Відповідно до ч.4  ст.285 КУпАП  у випадках, передбачених  статтею 258 цього Кодексу, копія постанови уповноваженої посадової особи у справі про адміністративне правопорушення вручається особі, щодо якої її винесено, на місці вчинення правопорушення.
Із матеріалів справи слідує, що відповідно до постанови інспектора 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП капітана поліції Скопа Д.В. від 30 січня 2025 року, 30.01.2025 об 11:12 год. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи транспортним засобом BMW530D, д.н.з. НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожнього знаку 3.21 (в`їзд заборонено) та здійснив рух в зоні дії знаку, чим порушив п.8.4 (в) ПДР України – порушення вимог заборонних знаків.
Вказаною постановою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення положень ч. 1 ст.122 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 гривень.
При дослідженні відеоматеріалів, наданих представником відповідача, судом встановлено порушення інспектором патрульної поліції ряду норм процесуального права при притягненні особи до адміністративної відповідальності.
Так у відповідності до ч.3 ст.18 ЗУ «Про національну поліцію», звертаючись до особи, або у разі звернення особи до поліцейського, поліцейський зобов`язаний назвати своє прізвище, посаду, спеціальне звання та пред`явити на її вимогу службове посвідчення, надавши можливість ознайомитися з викладеною в ньому інформацією, не випускаючи його з рук.
Як вбачається із дослідженого судом відеозапису подій, які мали місце 30.01.2025 року, із портативного нагрудного відеореєстратора інспектора патрульної поліції, даної вимоги Закону інспектором патрульної поліції в повній мірі дотримано не було.
Окрім того, при дослідженні вищевказаного відеозапису судом встановлено, що інспектором порушено права позивача, визначені ст.59 Конституції України та ст.268 КУпАП, а саме не було роз`яснено право особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, а отже – позбавлено її такої можливості.
Слід зауважити, що право на правову допомогу, гарантоване підпунктом «с» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прийнятої 11 квітня 1950 року Радою Європи, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97 ВР.
Виходячи з того, що вищевказана Конвенція є частиною національного законодавства України, можна зробити висновок, що відповідно до взятих на себе міжнародно-правових зобов`язань Україна повинна забезпечувати кожній особі право на правову допомогу, як під час провадження у кримінальний справах, так і під час провадження у інших категоріях справ, зокрема адміністративних.
Колегія суддів також акцентує увагу на тому, що зазначеним вище відеозаписом з нагрудної камери задокументовано, як працівник поліції, забезпечив огляд ОСОБА_1 дорожнього знаку, однак не зафіксував огляд цього знаку на відео. Тобто з представленого відеозапису об`єктивно неможливо встановити, який саме знак закріплено на опорі (між опорами) та який пред`являвся ОСОБА_1 , як зазначено на відео, для огляду. Пред`являючи знак для огляду, інспектор дослівно зазначив наступне: «Будь-ласка, знак 5.11 – в`їзд заборонено». Разом з тим, в постанові зазначено про невиконання позивачем вимоги дорожнього знаку 3.21.
Згідно додатку 1 до Правил дорожнього руху України, саме дорожній знак 3.21 позначає заборону в`їзду, а не знак, як зазначено патрульним поліцейським, - 5.11. Проте такий знак в поле огляду камери при спілкуванні патрульного та ОСОБА_1 не потрапив.
Названий поліцейським на відеозаписі дорожній знак 5.11 ПДР, позначає смугу руху маршрутних транспортних засобів, та не є знаком, що позначає заборону в`їзду.
Окрім того, відео з нагрудної камери інспектора поліції переривається, що не дає можливості встановити весь обсяг спілкування ОСОБА_1 з працівником поліції, зокрема і роз`яснення йому (позивачу) права на правничу допомогу.
Також інспектором в порушення ч.1 ст.285 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не була оголошена негайно після закінчення розгляду справи, а тому позивач не міг об`єктивно на місці оцінити, за що саме його притягнули до відповідальності.
Надані ж представником відповідача відеозаписи video5355178907865735617, video5355178907865735621 та фотознімок №5355178908321968789, судом при розгляді даної справи не можуть братися до уваги як належні докази, оскільки, як зазначено самим же відповідачем у заяві від 07.03.2025, зроблені вони 07.03.2025 і носять суто інформативний характер, а отже не можуть свідчити про будь-які обставини, які мали місце 30.01.2025 при притягненні ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
Суд на підставі представлених суду додаткових доказів об`єктивно не може оцінити які зміни відбулись в організації дорожнього руху на вказаній частині проїжджої частини, станом на час здійснення цієї відеозйомки та фотографування.
Колегія суддів зазначає, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення як постанова про притягнення до адміністративної відповідальності має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку інспектором поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчиненого порушення та вини особи в його вчиненні.
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що постанова серії ЕНА №3967101 від 30.01.2025 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за порушення правил дорожнього руху та притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП є незаконною та підлягає скасуванню.
Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують.
За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального  права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги  висновків суду не спростовують,  то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу управління патрульної поліції Волинської області Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 червня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Капустинський М.М.    Сапальова Т.В.