УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
2 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 761/36567/24
провадження № 61-3179ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дикань Павло Олегович, на постанову Київського апеляційного суду від 6 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області, про визначення місця проживання,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2024 року ОСОБА_2 , мати дітей, звернулась з позовом до 
ОСОБА_1 , в якому просила визначити місце проживання ОСОБА_3 
( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з нею.
4 жовтня 2024 року до суду надійшла заява від ОСОБА_2 про забезпечення позову, у якій вона просила визначити час спілкування малолітніх дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з матір`ю - ОСОБА_2 кожної п`ятниці 
з 15 год 00 хв до 20 год 00 хв неділі без присутності батька та зобов`язати батька дитини - ОСОБА_1 передавати малолітніх дітей - ОСОБА_3 та 
ОСОБА_4 їх матері - ОСОБА_2 відповідно до визначеного судом часу спілкування з моменту постановлення ухвали та до набрання рішенням у справі законної сили.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 11 жовтня 
2024 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково. Забезпечено позов шляхом визначення часу спілкування малолітніх дітей - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з матір`ю ОСОБА_2 кожної п`ятниці з 15 год 00 хв до 
20 год 00 хв неділі щомісяця без присутності батька та зобов`язано батька дітей передавати малолітніх дітей - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) їх матері - ОСОБА_2 відповідно до визначеного судом часу.
Постановою Київського апеляційного суду від 6 лютого 2025 року, повний текст якої складено 7 лютого 2025 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2024 року змінено та викладено абзац другий її резолютивної частини в наступній редакції: «Забезпечити позов шляхом визначення часу спілкування малолітніх дітей - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 
( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з матір`ю ОСОБА_2 кожної першої і 
третьої п`ятниці з 17 год 00 хв до 18 год 00 хв кожної першої і третьої неділі щомісяця без присутності батька та зобов`язано батька дітей - ОСОБА_1 передавати малолітніх дітей - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) їх матері - ОСОБА_2 відповідно до визначеного судом часу».
В іншій частині ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2024 року залишено без змін.
10 березня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат 
Дикань П. О., засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 6 лютого 2025 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову у вигляді визначення часу спілкування малолітніх дітей - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з матір`ю ОСОБА_2 кожної першої і 
третьої п`ятниці з 17 год 00 хв до 18 год. 00 хв кожної першої і третьої неділі щомісяця без присутності батька та зобов`язання батька дітей - ОСОБА_1 передавати малолітніх дітей - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) їх матері - ОСОБА_2 відповідно до визначеного судом часу. Забезпечити позов шляхом визначення часу спілкування малолітніх дітей - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з матір`ю - ОСОБА_2 в межах міста Києва кожної першої і третьої п`ятниці з 17 год 00 хв до 18 год 00 хв, а також кожної першої і третьої неділі щомісяця.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень) (частина друга статті 392 ЦПК України).
Підставою касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду 
від 6 лютого 2025 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції, як вважає заявник, ухвалюючи оскаржувану постанову, не врахував інтереси дітей, а саме не прийняв до уваги їх стан здоров`я, інвалідність та особливості розвитку ОСОБА_3 , зважаючи на наявність у нього РАС. Також відповідач зауважує, що жодним чином не чинить перешкод у побаченнях дітей з матір`ю. Доказів, які б свідчили про порушення права на спілкування з малолітніми дітьми, судом не встановлено, а позивачем не доведено і матеріали справи таких доказів не містять.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваної постанови апеляційного суду з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості і виду майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року 
у справі № 753/22860/17 викладено висновки, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
У постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19 Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що зустрічі матері з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків матері із її малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Так, предметом позову у цій справі є спір батьків щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, а тому зустрічі матері з дітьми є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин, при цьому вжитий захід забезпечення позову має тимчасовий характер.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що на час подання позову тавирішення питання про його забезпечення діти сторін проживають разом з відповідачем.
Звертаючись із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_2 посилалась на те, що позбавлена можливості спілкуватися з дітьми, оскільки їх батько чинить їй перешкоди у спілкуванні з ними. Зазначала, що відсутністьїїспілкування з дітьми може призвести до неможливості виконання майбутнього рішення суду з причин повного (остаточного) розриву психологічних та емоційних зв`язків між матір`ю та дітьми.
Апеляційний суд вважав, що позиція батька дітей вказує на відсутність вчинення з його боку дій, направлених на забезпечення можливості спілкування (побачення) дітей з матір`ю. При цьому суд констатував відсутність в матеріалах справи доказів, які б свідчили про негативний вплив матері на дітей.
Касаційний суд зауважує, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітніх дітей з їх матір`ю повинно переважати над бажанням батька обмежити дітей від зустрічей з матір`ю.
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої 
статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша-третя статті 157 СК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми 2003 року дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» («Сristian Сatalin Ungureanu v. Romania», заява № 6221/14, 
підпункти 29-34, рішення від 4 вересня 2018 року) вказав на те, що допущення державою ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини ще й протягом тривалого часу, у тому числі за наявності судового спору між батьками, від якого, зокрема, залежить характер цього доступу, навіть якщо це відбувається без порушення існуючих нормативних правил держави, є порушенням 
статті 8 Європейської конвенції з прав людини 1950 року - права на повагу до приватного і сімейного життя того з батьків, доступ до дитини якого обмежується або унеможливлюється.
Згідно з практикою ЄСПЛ оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів з точки зору збалансованості інтересів. Залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися. Але надзвичайно важливими є врахування найкращого інтересу дитини. При визначенні найкращого інтересу дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, пункт 100, від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, пункт 76).
Ураховуючи викладене, касаційний суд вважає, що в даній справі суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову з огляду на його предмет та підстави, при цьому апеляційний суд слушно вважав, що вжиття заходів забезпечення позову відповідатиме найкращим інтересам дітей та забезпечить рівність обох батьків у проведенні часу вихідних днів з дітьми.
Верховний Суд вважає, що вжитий у цій справі захід забезпечення позову сприяє відновленню довірчих відносин та емоційного контакту між матір`ю та дітьми, та відповідає інтересам як матері, так і найкращим інтересам дітей. 
Принагідно звернути увагу, що важливим є те, щоб діти мали можливість проводити час як з матір`ю, так і з батьком, оскільки це забезпечитьналежну турботу, відповідне виховання та емоційну підтримку дітей від обох батьків.
Водночас зі змісту касаційної скарги вбачається, що заявник не заперечує щодо вжиття заходів забезпечення позову, разом з тим вважає, що суди попередніх інстанцій помилково не визначили місце, де мають знаходитись діти під час спілкування з матір`ю. Заявник вважає, що судами не враховано, що запропонований графік зустрічі матері з дітьми за її місцем проживання, яке знаходиться на значній відстані від місця проживання дітей та фактично призведе до переїздів дітей, що може їх виснажити та погіршить стан здоров`я 
ОСОБА_3 .
Проте зазначені доводи заявника не можуть бути підставою касаційного оскарження, оскільки зводяться до необхідностіпереоцінки доказів та встановлення нових обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, оскільки відповідно до вимог статті 400 ЦПК України 
суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. 
Верховний Суд наголошує, що у випадку зміни психологічного та/або фізичного здоров`я дітей відповідач має процесуальну можливість звернутися до суду першої інстанції з клопотанням про заміну або скасування заходів забезпечення позову з підстав, передбачених законом.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 
1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 
2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) 
від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм процесуального права й підстави для його скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дикань П. О., на постанову Київського апеляційного суду від 6 лютого 2025 року суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дикань Павло Олегович, на постанову Київського апеляційного суду від 6 лютого 2025 року.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                              С. О. Карпенко
                                                                                                        В. В. Сердюк
                                                                                                        І. М. Фаловська