ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6032/25 Справа № 234/8046/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Маринін О. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Халаджи О. В.
суддів:Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,
секретар Піменова М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя (суддя першої інстанції Маринін О.В.),

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому з урахуванням заяви від 20 березня 2025 року про відмову від частини позовних вимог просила визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 автомобіля HYUNDAI моделі ELANTRA, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (на момент відчуження), VIN-код НОМЕР_2 , вартістю 325 754,97 грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, у розмірі 162 877,49 грн.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2025 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі та стягнуто з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 4279,00 грн.
Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без врахування обставин справи.
Скарга мотивована тим, що спірний автомобіль було придбано відповідачем за кошти отримані як подарунок та за кошти відповідача, які належали йому до шлюбу і які вважаються його особистою власністю.
Вказує, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна.
Також відповідач не погоджується зі стягнутою з нього сумою судового збору.
ОСОБА_2 просив рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Від представника ОСОБА_3 – ОСОБА_5 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що спірний транспортний засіб сторонами придбано за час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя та він належить до спільного майна, відповідач здійснив його відчуження без згоди позивачки.
ОСОБА_5 просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Від представника ОСОБА_1 – адвоката Воронка В.В. надійшла заява про розгляд справи без їх участі.
ОСОБА_3 , та її представник адвокат Трофімчук В.В. у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає частковому задоволенню з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 17.08.2011 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №514 ( а.с10).
З 13.03.2021 року шлюбні відносини між сторонами фактично припинено, що встановлено рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 21.07.2021 у справі № 234/6204/21 про розірвання шлюбу між сторонами ( а.с. 67).
Як встановлено судом, в період шлюбу 23.02.2021 року за спільні кошти подружжя було придбано автомобіль марки HYUNDAI моделі ELANTRA, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 .
Вказаний автомобіль був зареєстрований на ім?я відповідача, що підтверджується поданим, ОСОБА_1 повідомленням про суттєві зміни в майновому стані на офіційному сайті НАЗК у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (а.с. 14- 20), а також листом Територіального сервісного центру МВС № 1443 від 20.11.2021 № 31/5-1443-4472 ( а.с. 121).
Ухвалюючи рішення в частині стягнення з відповідача частини вартості спірного автомобіля, суд першої інстанції виходив з того що його було продано без згоди ОСОБА_3 , та стягуючи з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 4279,00 грн., вказав на пропорційність задоволених вимог.
Колегія суддів не може погодиться з даним висновком суду у повному обсязі.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).
Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Встановлено, що 17.08.2011 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №514 ( а.с10).
З 13.03.2021 року шлюбні відносини між сторонами фактично припинено, що встановлено рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 21.07.2021 у справі № 234/6204/21 про розірвання шлюбу між сторонами ( а.с. 67).
У період шлюбу 23.02.2021 року за спільні кошти подружжя було придбано автомобіль марки HYUNDAI моделі ELANTRA, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 .
Вказаний автомобіль був зареєстрований на ім?я відповідача, що підтверджується поданим, ОСОБА_1 повідомленням про суттєві зміни в майновому стані на офіційному сайті НАЗК у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (а.с. 14- 20), а також листом Територіального сервісного центру МВС № 1443 від 20.11.2021 № 31/5-1443-4472 ( а.с. 121).
Відповідно до Висновку експерта за результатами автотоварознавчого дослідження №07-01 від 08.07.2024 середня ринкова вартість автомобілю HYUNDAI моделі ELANTRA, 2012 року випуску, державний номер (після перереєстрації) НОМЕР_3 , VIN-код НОМЕР_2 , станом на 08.07.2024 складає 325 754,97 грн.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/ 16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. (Постанова ВС від 03.10.2018 року у справі № 127/7029/15).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, стягнувши з відповідача на користь позивачки частки автомобіля, оскільки як встановлено матеріалами справи, даний автомобіль було придбано у період шлюбу, доказів того, що позивачка надавала свою згоду на відчуження даного транспортного засобу відповідачем ані до суду першої ані до апеляційної надано не було, також не було надано доказів на підтвердження доводів відповідача, що спірний автомобіль було придбано за особисті кошти ОСОБА_1 .
Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц, слідує, що «у частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, провадження №61-38303св18)».
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Що стосується судового збору, який було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у розмірі 4279,00.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до п.1-2 ч.1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається,  у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
У позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна;
У п/п 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» зазначено, що за подання до суду юридичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання фізичною особою – 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Як було встановлено матеріалами справи, відповідно до Висновку експерта за результатами автотоварознавчого дослідження №07-01 від 08.07.2024 середня ринкова вартість автомобілю HYUNDAI моделі ELANTRA, 2012 року випуску, державний номер (після перереєстрації) НОМЕР_3 , VIN-код НОМЕР_2 , станом на 08.07.2024 складає 325 754,97 грн.
Місцевим судом було ухвалено рішення, яким вищевказаний автомобіль було визнано спільним сумісним майном колишнього подружжя та стягнуто з ОСОБА_1 частину його вартості, 162877,49 грн., а тому саме із цієї суми суду першої інстанції потрібно було здійснювати розрахунок судового збору.
У даному випадку, 1% від 162877,49 грн. є 1628,77 грн., а отже суд першої інстанції стягуючи з відповідача на користь позивачки 4279,00 грн. не врахував, що у позивачки відмовилась від частини позовних вимог, а отже і судовий збір підлягав стягненню у відповідній частині у даному випадку, сума, яку необхідно стягнути з відповідача становить 1628,77 грн.
За таких обставин, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2025 року підлягає зміні в частині стягнення судового збору, шляхом його зменшення до 1628,77 грн., а в іншій частині рішення слід залишити без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 20 березня 2025 року в частині стягненя судового збору змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені витрати зі сплати судового збору в розмірі 1628,77 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  
Повний текст судового рішення складено 23 липня 2025 року.

Судді:                                                                         О.В. Халаджи  

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська