ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 червня 2025 року
м. Київ
справа № 362/5658/19
провадження № 51-1050км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
потерпілого                                                ОСОБА_6 ,
представника потерпілого                      ОСОБА_7 ,
захисника                                                   ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
розглянуву відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до  Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019110140000477, за  обвинуваченням 
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого там само, в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК) раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК,
за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_6 на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2023 року та  ухвалу Київського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року щодо ОСОБА_9 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами попередніх інстанцій обставини
За вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2023  року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на  строк 5 років. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3  роки та покладено на нього обов`язки відповідно до ст. 76 КК.
Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 37229,19 грн у відшкодування матеріальної шкоди та 50000 грн у відшкодування моральної шкоди, а всього 87229,19 грн. У задоволенні решти вимог цивільного позову відмовлено. У частині вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн залишено без розгляду.
За вироком суду, 07 квітня 2019 року близько 24:00 ОСОБА_9 та ОСОБА_6 перебували неподалік місцевого бару в центрі с. Велика Вільшанка Васильківського (нині Обухівського) району Київської області, де між ними виник конфлікт, який переріс в сутичку, під час якої у ОСОБА_9 виник прямий умисел, спрямований на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_6 .
Реалізовуючи свій прямий злочинний умисел, направлений на нанесення тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, ОСОБА_6 , тобто посягаючи на здоров`я людини, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у виді спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_6 та маючи на меті настання таких наслідків з мотиву особистих неприязних відносин, ОСОБА_9 розпилив з перцевого аерозолю хмару ядовитого сполучення хімічних елементів в сторону ОСОБА_6 , який закрив обличчя руками та  відвернувся, а ОСОБА_9 , скориставшись безпорадним станом потерпілого, наніс йому один удар тупим предметом, який тримав у руці, в задню частину голови, чим спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження (за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння).
Київський апеляційний суд ухвалою від 23 грудня 2024 року апеляційну скаргу представника потерпілого задовольнив частково та змінив вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову. Постановив задовольнити цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 37229,19 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 300000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. В решті вирок суду залишив без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпілий просить скасувати оскаржені судові рішення у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Вважає, що місцевий суд належним чином не обґрунтував свого рішення про призначення засудженому мінімального покарання за ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років. Те, що засуджений поставив потерпілого у безпорадний стан з подальшим нанесенням тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до інвалідності потерпілого, не визнав своєї вини, не покаявся, має негативну характеристику, не працює, не відшкодував завдану шкоду та не вибачився перед потерпілим свідчить про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням і вважає їх необґрунтованими. 
На думку потерпілого, суди належним чином не врахували способу вчинення злочину, а  саме, що засуджений скористався безпорадним станом потерпілого, в який сам його поставив шляхом розпилювання перцевого аерозолю, та наніс йому удар тупим предметом в задню частину голови, чим спричинив тяжкі тілесні ушкодження. Також суди не врахували, що засуджений не розкаявся і не визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, давав неправдиві показання, неодноразово змінював їх, часто не з`являвся в судові засідання та вів себе зухвало, не вибачився перед потерпілим та погрожував йому, не відшкодував завдану шкоду. Обставин, які пом`якшують покарання, суд не встановив.
Потерпілий вважає безпідставним висновок суду про відсутність тяжких наслідків від вчиненого кримінального правопорушення, оскільки він отримав тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до інвалідності.
Потерпілий зазначає, що він не приймав участі в бійці, натомість розбороняв сторони конфлікту і засуджений спочатку поставив його в безпорадний стан, а потім скористався цим станом для того, щоб спричинити тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент спричинення, що вказує на цинічне ставлення засудженого до чужого життя. 
Вказує, що суди безпідставно не зазначають, що засуджений раніше притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічний злочин і отримав покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, що вказує на рецидив, не враховують повторності вчинення тяжкого злочину, хоча це свідчить про те, що засуджений не  переоцінив свою поведінку і знову вчинив аналогічний злочин.
Потерпілий також не погоджується із частковим задоволенням цивільного позову. Звертає увагу, що апеляційний суд, відкривши провадження за скаргою, поданою в інтересах потерпілого на погіршення становища обвинуваченого, не залишав її без руху, як таку, що не відповідає вимогам закону, отже необґрунтовано послався на неможливість скасування оскарженого вироку через відсутність належного процесуального приводу. 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні потерпілий і його представник підтримали доводи касаційної скарги і просили задовольнити наведені в ній вимоги.
Прокурор підтримала викладені у касаційній скарзі доводи та просила задовольнити скаргу частково, оскільки відповідні недоліки можна усунути під час нового апеляційного перегляду. Звернула увагу, що в мотивах апеляційної скарги йдеться про неправильне застосування місцевим судом приписів ст. 75 КК, що у вимогах, звернених до суду, - про зміну оскарженого вироку та призначення реального покарання, що апеляційний суд відкрив провадження за скаргою, як такою, що відповідає вимогам КПК, отже не мав підґрунтя посилатися на те, що не може ухвалити новий вирок за відсутності такої вимоги.
Захисник заперечив проти задоволення касаційної скарги, вважав, що оскаржені судові рішення відповідають всім вимогам закону, отже відсутні підстави до їх скасування, просив залишити їх без зміни. 
Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також у рішенні має бути наведено належні й  достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як передбачено ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Потерпілий у касаційній скарзі не оспорює висновків судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК і, відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає оскаржені судові рішення у межах поданої касаційної скарги.
Колегія суддів відхиляє викладені у касаційній скарзі доводи про невідповідність призначеного засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. 
За оскарженим вироком місцевого суду, призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який згідно зі ст.  12 КК є тяжким злочином; дані про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89  КК раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має місце реєстрації та місце постійного проживання, де загалом характеризується посередньо, працює не офіційно, розлучений, має на утриманні двох малолітніх дітей, мати яких позбавлена батьківських прав та їх було передано на виховання ОСОБА_9 , що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті виражає допустимі соціальні зв`язки; особливості й обставини вчинення кримінального правопорушення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку обвинуваченого, який не намагався виправити наслідки ситуації, оцінку ним скоєного, наявність співчуття до потерпілого, часткове визнання вини, відсутність відшкодування шкоди потерпілому; позицію потерпілого. Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_9 , суд не встановив.
Місцевий суд дійшов висновку, що достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів є мінімальне покарання, визначене санкцією ч. 1 ст. 121 КК, у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Відповідаючи на доводи апеляційної скарги представника потерпілого, апеляційний суд, серед іншого, взяв до уваги і процесуальну позицію потерпілого, який висунув вимогу призначити обвинуваченому покарання у межах санкції ч. 1 ст. 121 КК і фактично не заперечував правильності висновків місцевого суду під час реалізації останнім своїх дискреційних повноважень стосовно визначення розміру і виду покарання, враховуючи встановлені обставини конкретного провадження.
Верховний Суд за доводами касаційної скарги потерпілого не вбачає належних та обґрунтованих підстав до спростування висновків судів попередніх інстанцій щодо необхідності і достатності для досягнення мети, зазначеної у статтях 50, 65 КК, покарання, призначеного засудженому у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Верховний Суд звертає увагу, що за приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи  розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, що означає не  будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру, яка вказує на істотну і вагому диспропорцію, очевидну неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій. 
Виправленням засудженого є такий вплив покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення, і виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального. Досягнення мети виправлення означає, що в результаті застосування до засудженого засобів кримінально-правового впливу в його особистості відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів. Воно досягається через усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним суспільно небезпечної дії та має спиратися на об`єктивні обставини, які здатні забезпечити ресоціалізацію засудженого.
Вагомих доводів, які би свідчили про те, що за своїм розміром призначене ОСОБА_9 покарання є явно несправедливим через м`якість, потерпілий у касаційній скарзі не наводить. До того ж потерпілий, який вимагає призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі не менш ніж на 5 років, конкретно не вказує, який розмір покарання, на його думку, є справедливим, достатнім і необхідним для виправлення засудженого та досягнення інших цілей, визначених приписами статей 50, 65 КК, і  не наводить відповідних мотивів до погіршення становища засудженого в цій частині, а тому такі доводи не можуть бути сприйняті як переконливі. 
Натомість з оскаржених судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій надано належну оцінку обставинам, встановленим у цьому кримінальному провадженні, стосовно виду і розміру покарання, яке має бути призначене засудженому. Аргументованих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду в частині призначеного за ч. 1 ст. 121 КК покарання, вмотивованість їх висновків з питань його справедливості, необхідності та достатності для виправлення засудженого, попередження нових кримінальних правопорушень, потерпілий у касаційній скарзі не навів. 
З урахуванням встановлених судами обставин Верховний Суд вважає, що покарання, призначене засудженому, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, а також попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, і відсутні підстави сприймати призначене покарання явно несправедливим, тобто таким, що вказує на очевидну відмінність принципового характеру у його оцінці за такими критеріями. 
Водночас обґрунтованими є доводи потерпілого про неправильне застосування приписів ст. 75  КК, які зводяться до незгоди із застосуванням до засудженого положень інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів розглядає такі доводи в контексті того, що положення вказаної норми підлягають застосуванню у взаємозв`язку з приписами статей 50, 65 КК, що вимагає від суду переконливо вмотивувати наявність підстав до висновку про можливість досягнення цілей покарання в конкретному кримінальному провадженні внаслідок звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК якщо суд, крім визначених у цій нормі випадків, при призначенні покарання у виді, серед інших, позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є  обґрунтований і мотивований висновок суду про можливість її виправлення без відбування покарання, який ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, зокрема, відомостях про вчинене особою кримінальне правопорушення, про характер суспільної небезпечності вчиненого діяння, його наслідки, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що  характеризують особистісні прояви винуватої особи в головних сферах життєдіяльності, спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальну поведінку, наскільки її ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі, соціально-психологічну характеристику тощо.
Місцевий суд, враховуючи наведені у вироку обставини, про які йшлося вище, зокрема ступінь тяжкості злочину, особу обвинуваченого, відсутність тяжких наслідків від  вчинення злочину, дійшов висновку, що перевиховання та виправлення ОСОБА_9 можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважав за доцільне застосувати положення статей 75, 76 КК, звільнивши засудженого від відбування покарання з випробуванням, і виходив із того, що таке звільнення відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що  втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи і воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не  становити надмірного тягаря для особи) (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Бакланов проти Росії» від 09 червня 2005 року; «Ісмайлова проти Росії» від 29 листопада 2007 року). 
На думку місцевого суду, призначення покарання без звільнення від його відбування, указувало б на те, що саме у цій ситуації та обставинах, за яких було вчинено злочин, воно сприймалося б як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Апеляційний суд, переглянувши вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою представника потерпілого, який наводив доводи, зокрема, щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 75 КК), погодився з рішенням місцевого суду про можливість звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням. Цей суд виходив із того, що з урахуванням встановлених обставин та тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного, відсутності обставин, які обтяжують покарання, наявності на утриманні обвинуваченого двох малолітніх дітей, мати яких позбавлена батьківських прав, виправлення ОСОБА_9 можливе без ізоляції від суспільства.
Виходячи із завдань і загальних засад кримінального провадження, визначених у  статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
Згідно з приписами ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені належні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. 
Суд апеляційної інстанції не дотримався вказаних вимог закону і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість рішення місцевого суду про наявність підстав для звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
В аспекті застосування положень ст. 75 КК законодавець підкреслює важливість досягнення такої цілі покарання, як виправлення засудженої особи, прямо вказавши, що  звільнення з випробуванням застосовується, якщо суд дійде висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, де суд має врахувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи.
В аспекті дотримання приписів статей 50, 65 КК оскаржені рішення не містять переконливого обґрунтування того, яким чином звільнення від відбування покарання з  випробуванням за ст. 75 КК забезпечує досягнення мети виправлення і превенції злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, вчиненого за обставин, встановлених судом щодо події кримінального правопорушення та особи засудженого.
Як обґрунтовано зазначає у касаційній скарзі потерпілий, суди належним чином не  врахували обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що  засуджений скористався безпорадним станом потерпілого, в який його сам і поставив шляхом розпилювання перцевого аерозолю, та наніс йому удар тупим предметом в задню частину голови, чим спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, та ступінь тяжкості вчиненого злочину. Також не надано належної оцінки посткримінальній поведінці засудженого, який  визнав вину частково, не вибачився перед потерпілим, не відшкодував завдану шкоду, не з`являвся в судові засідання, внаслідок чого до нього неодноразово було застосовано привід.
Вказане не свідчить ні про притаманне виправленню засудженого усвідомлення суспільної небезпечності вчиненого діяння та його наслідків, ні про його відповідні особистісні прояви як підґрунтя до звільнення від відбування покарання за ст. 75 КК. 
Які відомості, з оцінених судом, про спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальну поведінку, про ціннісні орієнтири та соціально-психологічну характеристику засудженого переконливо свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, в  оскаржених судових рішеннях не йдеться. 
Наявність на утриманні засудженого двох малолітніх дітей, мати яких позбавлена батьківських прав, зумовлює виважений підхід щодо обраного судом заходу примусу, однак відокремлено від інших обставин, не є достатнім до належного обґрунтування висновку про можливість виправлення засудженого через звільнення від відбування покарання з випробуванням. До того ж матеріали кримінального провадження не  містять даних про те, яким чином  ОСОБА_9 бере участь в утриманні та вихованні дітей, чи піклується в належний спосіб про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток тощо. А тому, посилання судів на наявність на утриманні малолітніх дітей,                  як на вагому підставу до звільнення від відбування покарання з випробуванням, є  непереконливим у контексті вирішення питання про застосування приписів ст. 75 КК. 
Також, місцевий суд необґрунтовано послався як на підставу до звільнення засудженого від  відбування покарання з випробуванням на відсутність тяжких наслідків від вчинення злочину, оскільки тяжкі наслідки є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, у вчиненні якого визнано винуватим ОСОБА_9 за  встановлених судом обставин, які ніким не оспорюються, і саме в такому контексті мають бути враховані під час вирішення питання про можливість звільнення особи від  відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням. Вказане залишилось поза належною увагою і суду апеляційної інстанції.
Умовиводи місцевого суду про те, що звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням відповідає меті покарання, гуманності, справедливості і не тягне за  собою порушення засад виваженості, розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, натомість, саме у цій ситуації та обставинах, за яких було вчинено злочин, реальне покарання сприймалося б як грубо непропорційне вчиненому діянню, як жорстоке поводження в контексті статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не враховують обставин конкретного провадження у їх сукупності і взаємозв`язку, тому не можуть бути визнані обґрунтованими і правильними, до того ж не засновані на належній оцінці відповідних процесуальних джерел.  
На думку колегії суддів, з урахуванням обставин, на які вказує потерпілий, даних про особу засудженого, враховані судами попередніх інстанцій чинники не є належним і  достатнім підґрунтям до застосування ст. 75 КК.
Апеляційний суд не надав належної оцінки всім доводам апеляційної скарги представника потерпілого про необґрунтоване звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням. Це призвело до необґрунтованого висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_9 від  відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, який в цій частині не узгоджується з приписами статей 370, 419 КПК, що є підставою до застосування Верховним Судом приписів пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу. 
Разом із тим, колегія суддів відхиляє доводи про те, що суди безпідставно не врахували той факт, що засуджений вже притягувався до кримінальної відповідальності за ст.  121  КК, що йому було призначено покарання, від відбування якого він був звільнений за ст. 75 КК, що  наявні ознаки рецидиву та повторності вчинення злочину.
Судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як  погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів. Відповідно до ст. 89 КК такими, що не мають судимості, визнаються, зокрема особи, засуджені відповідно до ст. 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового кримінального правопорушення і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. 
У цьому кримінальному провадженні суди обґрунтовано взяли до уваги, що  ОСОБА_9 в силу ст. 89 КК раніше не судимий, а тому правильно не встановили ознак рецидиву та повторності вчинення кримінального правопорушення. 
Щодо твердження потерпілого про незгоду з частковим задоволенням цивільного позову апеляційним судом, колегія суддів виходить з того, що за відсутності будь-якого обґрунтування в касаційній скарзі, сама по собі незгода потерпілого з рішенням апеляційного суду, який задовольнив цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_9 про  відшкодування матеріальної та моральної шкоди та постановив стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 37229,19 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 300000 грн в  рахунок відшкодування моральної шкоди, не може бути підґрунтям до спростування Верховним Судом його висновків в цій частині, які не виглядають як необґрунтовані чи безпідставні за оцінкою матеріалів справи.
З огляду на те, що в апеляційній скарзі представник потерпілого порушував питання про зміну вироку суду першої інстанції, а скасування звільнення засудженого від відбування покарання в силу положень ст. 420 КПК можливе лише шляхом скасування вироку суду та ухвалення нового вироку, наведені вище порушення не можуть бути виправлені під час нового апеляційного перегляду. Отже, оскаржені судові рішення підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, під час якого суду необхідно врахувати наведене в постанові касаційного суду та ухвалити рішення, яке  відповідає вимогам закону. При цьому слід враховувати, що за тих самих обставин висновок про наявність підстав до застосування ст. 75 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 задовольнити частково. 
Вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року щодо ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                            ОСОБА_2                             ОСОБА_3