УХВАЛА

23 липня 2025 року 
м. Київ

справа №160/23751/24
адміністративне провадження № К/990/29986/25  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бучик А.Ю.,
суддів: Гриціва М.І., Коваленко Н.В., 
перевіривши касаційну скаргу Державної організації "Національний будинок органної та камерної музики України" на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.01.2025 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05.06.2025 у справі №160/23751/24 за позовом Громадської спілки "Свобода Совісті" до Міністерства культури та стратегічних комунікацій України, Київської міської державної адміністрації, треті особи: Фундація імені графа Фелікса Собанського, пан ОСОБА_2 (ОСОБА_2), Релігійна організація "Релігійна Громада Парафія Святого Миколая Київсько-Житомирської Дієцезії Римсько-католицької Церкви у м. Києві", ОСОБА_1, Державна організація "Національний будинок органної та камерної музики України" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства культури та інформаційної політики України, як правонаступника Міністерства культури і туризму України щодо невиконання Доручення Президента України вих. №1-1/1381 від 09.12.2005;
- визнати протиправною бездіяльність Київської міської державної адміністрації щодо невиконання Доручення Президента України вих. №1-1/1381 від 09.12.2005;
- зобов`язати Міністерство культури та інформаційної політики України, як правонаступника Міністерства культури і туризму України вжити дієві заходи щодо безумовного виконання Доручення Президента України вих. №1-1/1381 від 09.12.2005;
- зобов`язати Київську міську державну адміністрацію вжити дієві заходи щодо безумовного виконання Доручення Президента України вих. №1-1/1381від 09.12.2005.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.01.2025, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.06.2025 позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Міністерства культури та стратегічних комунікацій України щодо невиконання Доручення Президента України від 09.12.2005 вих.№1-1/1381.
Визнано протиправною бездіяльність Київської міської державної адміністрації щодо невиконання Доручення Президента України вих. №1-1/1381 від 09.12.2005 за період з 09.12.2005 по 02.12.2009.
Зобов`язано Міністерство культури та стратегічних комунікацій України на виконання Доручення Президента України вих. №1-1/1381 від 09.12.2005 передати Костел Святого Миколая (нежила будівля (літ. Г) загальною площею 2655,10 кв.м., за адресою м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 75) в користування Релігійній організації "Релігійна Громада Парафія Святого Миколая Київсько-Житомирської Дієцезії Римсько-католицької Церкви у м. Києві".
Вказану справу судом першої інстанції розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження.
14.07.2025 до Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Державної організації "Національний будинок органної та камерної музики України" на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.01.2025 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05.06.2025 у справі №160/23751/24.
За правилами частини 1 статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України                                 (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у справі колегією суддів встановлено таке.
Частиною третьою статті 3 КАС України    передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 257 КАС України    визначено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України      серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондують положення    статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"    і    статті 13 КАС України.
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України    учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до частини четвертої статті 12 КАС України    виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:
1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі    Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".
6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою    статті 266-1 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України    для цілей цього    Кодексу    справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
У даній справі суд першої інстанції, врахувавши вимоги частин третьої та четвертої    статті 257 КАС України, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього    Кодексу      розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу    позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Доведення вищезазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник взагалі не зазначає про наявність у даному випадку обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
У поданій касаційній скарзі, скаржник зазначає підставу касаційного оскарження пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України ( якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).
Вказує, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані норми матеріального права, а саме: 
1) частина четверта  статті 20 Закону України «Про культуру» №2778-VI від 14.12.2010 в частині заборони виселення закладів культури з приміщень без надання їм іншого рівноцінного приміщення; 
2) пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2002 р. №137 «Про умови передачі культових будівель - визначних пам`яток архітектури релігійним організаціям» в частині заборони передачі культових будівель - визначних пам`яток архітектури в користування релігійним організаціям без попереднього переміщення закладу культури до інших приміщень;
3) пункт 2 указу Президента України від 16.06.1995 №451/95 «Про Положення про національний заклад (установу) України» в частині заборони органам виконавчої влади передавати закріплене за національними закладами (установами) України майно, що перебуває у державній власності, будь-яким органам, підприємствам, установам, організаціям, у випадку відсутності висновку Верховного Суду.
Так, процесуальний закон передбачає умови, за наявності яких справи незначної складності можуть переглядатися в касаційному порядку.
Аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у даному випадку обставин, наведених у підпунктах «а» - «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Суд зазначає, що посилання у касаційній скарзі на частину четверту статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження судових рішень прийнятих у малозначній справі, не виключає застосування положень пункту 2 частини п`ятої   статті 328 КАС України.
Крім того, оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Також, необхідно зазначити, що правові висновки Верховний Суд формулює лише щодо конкретно визначених правовідносин, а не висновок, який на думку скаржника буде підставою для відкриття касаційного провадження.
Водночас наведені скаржником доводи стосуються здебільшого оцінки встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин та досліджених ним доказів, а тому посилання в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС   України.
Верховний Суд звертає увагу на те, що можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах залежить виключно від обставин конкретної справи: її значення для формування єдиної правозастосовчої практики; неможливості спростування особою, яка подає касаційну скаргу, обставин, встановлених оскаржуваним судовим рішенням, при розгляді іншої справи; значного суспільного інтересу справи чи її виняткового значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; помилкового віднесення судом справи до категорії справ незначної складності.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає справи, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".
Зазначене узгоджується з Рекомендаціями № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. 
Відповідно до частини "с" статті 7 цієї Рекомендації скарги в суд третьої інстанції повинні подаватися в першу чергу у рамках таких справ, які заслуговують третього судового розгляду, наприклад справи, які будуть розвивати право або які будуть сприяти однаковості тлумачення закону. 
Їх коло може бути також обмежене скаргами по тих справах, які стосуються питань права, які мають значення для всього суспільства в цілому. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування того, чому її справа буде сприяти досягненню таких цілей.
Зазначене дає підстави вважати, що за поданою касаційною скаргою оскаржуються судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.
Згідно з пунктом 1 частини першої    статті 333 КАС України    суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою слід відмовити.
На підставі наведеного та керуючись статтями    328,    333,    359 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної організації "Національний будинок органної та камерної музики України" на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.01.2025 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05.06.2025 у справі №160/23751/24.
Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження надіслати в порядку, встановленому статтею 251 КАС України.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                    А. Ю. Бучик

Судді:                                                                                                      М.І. Гриців

                                                                                                        Н.В. Коваленко