справа № 2-7384/09                                         головуючий у суді І інстанції Гусак О.С.
провадження № 22-ц/824/685/2025                суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
11 червня 2025 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Надточий К.О.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року, постановлену під головуванням судді Гусак О.С. в місті Києві, дата складення повного тексту рішення невідома, за заявою Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для його пред`явлення у справі № 2-7384/09, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), -
 
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2023 року АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із заявою, в якій просило видати дублікат виконавчого листа та поновити пропущений строк для повторного пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-7384/09 від 30 серпня 2010 року, що видав Дарницький районний суд м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 , заборгованості у розмірі 795 219,71 грн. та судовий збір в розмірі 606,33 грн.
Заява обґрунтована тим, що 18 червня 2010 року Дарницьким районним судом міста Києва було ухвалено рішення у справі № 2-7384/09 за позовом АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в розмірі 795 219,71 грн. На виконання рішення був, виданий виконавчий лист № 2-7384/09, відповідно до якого АТ «УкрСиббанк» є стягувачем, а ОСОБА_1 - боржником. Виконавчий лист № 2-7384/09 було направлено на примусове виконання до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції та відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1. Однак, продовж усього часу на адресу стягувача не надходило жодної інформації про хід вказаного виконавчого провадження, та копії документів, які його стосуються. Із відомостей АСВП стягувачу стало відомо про завершення виконавчого провадження № НОМЕР_1. 02 травня 2023 року АТ «УкрСиббанк» було направлено запит до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про хід виконавчого провадження № НОМЕР_1. Згідно відповіді від 17 травня 2023 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, однак фактично виконавчий лист № 2-7384/09 повернуто не було. Оригінал виконавчого листа втрачений, інформацію про повернення виконавчого документу на адресу стягувача було отримано лише з відповіді наданої Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 17 травня 2023 року, а тому АТ «УкрСиббанк» не був повідомлений про повернення оригіналу виконавчого документа, що унеможливило вчасне пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року у задоволені заяви АТ «УкрСиббанк» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для його пред`явлення відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ «УкрСиббанк» просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким заяву АТ «УкрСиббанк» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для його пред`явленнязадовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги АТ «УкрСиббанк»зазначає, що на момент винесення державним виконавцем 02 жовтня 2014 року постанови про повернення виконавчого документа стягувачу через встановлену законом заборону щодо звернення стягнення за майно чи кошти боржника, діяв Закон України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким було встановлено заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань позичальника або майнового поручителя за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами в іноземній валюті. 23 квітня 2021 року набрав чинності Закон України від 13 квітня 2021 року № 1381-1Х «Про Внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 23 вересня 2021 року. На час звернення (грудень 2023 року) до суду з заявою про видачу дубліката виконавчого  листа, строк дії встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборони закінчився 23 вересня 2021 року, а тому строк на пред`явлення виконавчого документу спливає 23 вересня 2024 року. Таким чином, АТ «УкрСиббанк» вважає, що звернувся за дублікатом виконавчого документу в межах строку на його пред`явлення. В контексті наведеного  вбачається, що судом, при прийняті оскаржуваної ухвали, не було враховано висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 11 листопада 2021 року у справі № 2-5827/2010 про те, що після переривання строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання, перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення, та висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 240/10258/19, згідно з яким повернення виконавчого документа не позбавляє стягувача права на повторне пред`явлений його до виконання в межах строку, встановленого статтею 12 Закону № 1404-VIII. Суд на зазначені обставини та вимоги закону уваги не звернув, не перевірив доводи АТ «УкрСиббанк» щодо переривання строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, внаслідок чого, дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні заяви, посилаючись на те, що строк пред`явлення виконавчого документу закінчився. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24.01.2024 року у справі № 182/4087/13-ц, провадження № 61-10163ск23.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного. 
Ухвалюючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що заявником не наведено переконливих аргументів на підтвердження наявності причин, що виникли внаслідок обставин, об`єктивно незалежних від волі заінтересованої особи, які безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк.
Зокрема, з наданих суду матеріалів вбачається, що виконавче провадження було відкрито 09 вересня 2010 року, при цьому представник банку зазначає, що про повернення виконавчого документу йому стало відомо лише 17 травня 2023 року.В той же час, заявник не зазначив жодної причини щодо своєї пасивної поведінки (бездіяльності) по оскарженню неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби у передбачений ЦПК України спосіб та строки (розділ VII ЦПК України).Заявником не наведено та не доведено наявності таких причин пропуску пред`явлення виконавчого листа до виконання, які не залежали від волі стягувача, а строк (більше дванадцяти років) протягом якого стягувач не цікавився виконавчим провадженням, відсутність відомостей від виконавчої служби щодо стадії виконання виконавчого листа, робило очевидним факт втрати виконавчого документа, що давало підстави вимагати від виконавчої служби відповідних документів на підтвердження його втрати задля реалізації права на звернення до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа в межах встановлених законом строків.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення рішення судом були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 22 вказаного Закону в редакції, чинній на момент набрання рішенням законної сили, виконавчий документ може бути пред`явлено до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, з наступного дня після його постановлення.
Згідно зі статтею 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява розглядається в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Їх неявка не є перешкодою для вирішення питання про поновлення пропущеного строку. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк.
Відповідно до підпункту 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів: у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Отже, дублікат виконавчого листа може видаватись у випадках втрати його оригіналу в межах строку пред`явлення його до виконання.
Строк пред`явлення виконавчого документа до виконання є одним із видів процесуальних строків, які передбачені статтею 120 ЦПК України.
Згідно зі статтею 127 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.
Суд при вирішенні питання про поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого документа повинен з`ясувати питання щодо причин пропуску цього строку та залежно від характеру цих причин зробити висновок про їх поважність чи неповажність, дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Поважними можуть бути визнані лише ті причини, що виникли внаслідок обставин, об`єктивно незалежних від волі заінтересованої особи, які безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк.
Метою статті 433 ЦПК України про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є захист інтересів добросовісного стягувача, який пропустив строк з поважних причин. Поважними можна вважати причини, які не залежали від волі стягувача.
Питання про поважність пропуску строків є оціночним. Поважність причин може залежати від таких обставин як поведінка заявника (бездіяльність або незаінтересованість в питаннях звернення судового рішення до виконання), інших осіб, обставин, які безпосередньо унеможливлюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, які виникли об`єктивно, так і від чинників, що не пов`язані з людським фактором, що підтверджуються належними і допустимими засобами доказування (постанова Верховного Суду у справі №166/1472/18 від 23.10.2019).
Крім того, відповідно до висновку Верховного Суду зробленого у постанові по справі №2-461/09 від 02.06.2020 року, поважність причин пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.
У свою чергу, на стягувача, як сторону виконавчого провадження, покладається обов`язок контролю за дотриманням ним строків пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Як вбачається з матеріалів справи рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2010 року у справі № 2?7384/09 позов АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в розмірі 795 219,71 грн. та судові витрати по 606,33 грн. з кожного.
02 травня 2023 року АТ «Укрсиббанк» звернулося із клопотанням про надання інформації щодо ходу виконавчого провадження до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
З відповіді Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 16 травня 2023 року вбачається, що 09 вересня 2010 року страшим державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2?7384/09 від 30 серпня 2010 року виданого Дарницьким районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» борг в сумі 795 219,71 грн. та судові витрати по 606,33 грн.
02 жовтня 2014 року старшим державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Хільченком Р.В., керуючись п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу за адресою: м. Харків, пр-т. Московський, буд. 60.
Перевіркою АСВП встановлено, що станом на 16 травня 2023 року виконавчий лист № 2?7384/09 від 30 серпня 2010 року повторно до відділу не надходив.
З наданих суду матеріалів вбачається, що виконавче провадження було відкрито 09 вересня 2010 року, при цьому представник банку звернувся із клопотанням про надання інформації щодо ходу виконавчого провадження лише 02 травня 2023 року.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, заявником не доведено наявність обставин, за яких він був позбавлений можливості дізнатись про хід виконавчого провадження. Матеріали справи не містять доказів поважності причин пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання. Як вірно зазначив суд першої інстанції, банк пред`явивши в 2010 році виконавчий лист до виконання на протязі 13-ти років не цікавився ходом виконавчого провадження.
Доводи представника заявника, висловлені в суді апеляційної інстанції, в частині направлення банком запитів до виконавчої служби в 2019 році, апеляційний суд відхиляє, оскільки матеріали справи не містять копій вказаних запитів.
Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Позивачу беззаперечно відомо про існування ініційованого ним позовного провадження та відповідно саме позивач, який на розгляд суду поставив питання про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, повинен цікавитися станом розгляду його позовної заяви (подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 09.07.2019 у справі № 921/165/16-г/17, від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17, від 04.03.2021 у справі № 910/6835/20).
Оскільки виконання судового рішення є заключною стадією судового провадження, позивач, як зацікавлена сторона, яка ініціювала таке провадження, також зобов`язана цікавитися долею такого провадження. 
Не здійснення банком протягом 13-ти років будь-яких дій направлених на отримання інформації про стан виконавчого провадження,  в ході якого,  як вочевидь відомо банку,   судове рішення не виконане - свідчить про прояв байдужості  та відсутність зацікавленості в його виконанні. Зазначені обставини ніяким чином не можна вважати поважними, чому суд першої інстанції надав належну оцінку.
Суд не може безпідставно поновити строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки це порушує гарантоване право на справедливий суд та принцип правової визначеності.
Слід також зважати на те, що вимога добросовісності є загальною для всіх суб`єктів права, у тому числі для суб`єктів цивільних правовідносин.
Ця вимога ґрунтується на нормах статей 3 та 13 ЦК України, відповідно до яких дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними (пункт «і» статті 3 ЦК). Тобто такі дії мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоді довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Зазначені норми цивільного права постають як загальні принципи, які є по суті нормами прямої дії. Наведене узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2024 року у справі №295/434/22 (провадження №61-10948св23).
Пунктом 17.4. розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Аналіз пункту 17.4. розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України дозволяє дійти висновку, що єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата. При цьому виконавчий лист може бути виданий лише за умови, якщо у встановлені строки з відповідною заявою до суду звернувся стягувач або державний/приватний виконавець.
Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання.
Таким чином дублікат виконавчого документа видається замість втраченого оригіналу, лише за наявності достатніх доказів того, що виконавчий документ дійсно втрачено.
При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, подавши відповідні докази. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, викрадено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист. Схожі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постановах від 09 лютого 2022 року у справі №201/4043/19-ц, від 09 лютого 2022 року у справі №757/14604/20-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №2-1053/10, від 23 вересня 2020 року у справі №127/2-3538/10.
У постанові від 21 серпня 2019 року у справі №2-836/11 (провадження №14-308цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, якщо строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.
У постанові Верховного Суду від 19 квітня 2021 року у справі №2-1316/285/11 (провадження №61-34св21) зазначено, що єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата. Сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби свідчить про те, що його було втрачено. У той же час, обов`язковою умовою видачі дубліката виконавчого листа є звернення із такою заявою в межах встановленого законом строку для пред`явлення його до виконання або його поновлення за рішенням суду. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 09 жовтня 2019 року у справі №2-6471/06, від 03 лютого 2021 року у справі №643/20898/13-ц, від 23 червня 2021 року у справі №2-162/12.
Отже, необхідними умовами для видачі судом дубліката виконавчого листа є, по-перше, його втрата, факт якої має бути підтверджений відповідними документами, а по-друге, звернення із заявою про видачу дубліката виконавчого листа до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що строк для пред`явлення виконавчого листа про видачу дубліката якого просить заявник, закінчився і підстав для його поновлення як судом першої інстанції так і колегією суддів не встановлено, тому відсутні підстави для задоволення заяви.
 Доводи апеляційної скарги в частині, що стягувач не пропустив строки звернення за примусовим виконанням є не обґрунтованими, виходячи з наступного.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу представник позивача вказував,  що на момент винесення державним виконавцем 02 жовтня 2014 року постанови про повернення виконавчого документа стягувачу через встановлену законом заборону щодо звернення стягнення за майно чи кошти боржника, діяв Закон України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким було встановлено заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань позичальника або майнового поручителя за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами в іноземній валюті. Отже строк на пред`явлення виконавчого листа до виконання був призупинений та відновив свій відлік лише в момент втрати чинності даним законом.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою представник банку не звернув уваги, що банк не обґрунтовував свою заяву про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення до виконання, вказаними обставинами, не вказував, що даний строк не пропущений, не зазначав, що він звертається з заявою про видачу дубліката в межах строку.
Напроти, в своїй заяві представник банку зазначив, що строк для пред`явлення виконавчого листа для виконання пропущений  та просив суд його поновити.
Вирішуючи заяву по суті, суд першої інстанції надав оцінку доводом заявника та вирішив заяву в межах зазначених у ній підстав, що узгоджується з вимогами ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Вказуючи на незаконність судового рішення,  представник банку не звернув уваги, що предметом розгляду в суді першої інстанції не була заява банку про видачу дубліката виконавчого документу, з обґрунтуваннями відсутності підстав до поновлення строку для його пред`явлення до виконання з огляду на відсутність факту його пропуску.
Отже, не надання судом оцінки обставинам справи, які не зазначались заявником, не є порушення норм процесуального права та не може бути підставою до скасування ухвали суду. Зважаючи на викладене, апеляційний суд не вбачає можливості надання оцінки, обставинам, викладеним в апеляційній скарзі, які не заявлялись в суді першої інстанції та не були предметом розгляду.
Вказуючи в апеляційній скарзі на відсутність факту пропущення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, представник банку залишив поза увагою, що факт повернення виконавчого документу стягувачу з підстав, визначених  п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»  з огляду на зміст судового рішення,  яким стягнуто з відповідача грошові кошти, як борг за кредитним договором, ніяким чином не підтверджує наявність обставин, які б свідчили про  існування встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
 За таких обставин, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи та доводами апеляційної скарги не спростовуються.
Враховуючи положення статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» залишити без задоволення.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає. 
Повне судове рішення складено 12 червня 2025 року. 
         
Головуючий                                                                       Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                    Кашперська Т.Ц.
                                                                
 Яворський М.А.